Дата документу 22.04.2025 Справа № 334/8443/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/8443/24                  Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О. М.
Провадження №22-ц/807/752/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Полякова О.З.,  Бєлової А.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, - 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування позову зазначено, що Ленінським районним судом м. Запоріжжя та Запорізьким апеляційним судом у справі №334/2605/18 були прийняті наступні рішення: рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року, постанова Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, додаткова постанова Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року. Вказані рішення набрали законної сили.

Вказаними рішеннями з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 2 027 494,62 грн, судовий збір в розмірі 5065,75 грн, судовий збір в розмірі 14 424,58 грн та 50000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року, постанови Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року та додаткової постанови Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, були видані виконавчі листи Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/2605/18 від 30 листопада 2021 року.

Позивач вказала, що загальна сума грошових коштів, які присуджені до стягнення судами з відповідача на користь позивача станом на 19 жовтня 2021 року, склала 2 096 984,95 грн.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. від 15 грудня 2021 року відкриті три виконавчі провадження ВП №67918018, ВП № 67918256, ВП № 67916900, які були об`єднані в одне зведене під ВП №67918477. 

Станом на дату подачі позову вказані вище судові рішення виконані частково, а саме в сумі 46 269,92 грн, що підтверджується Довідкою банку №200-01-200-4-200-4/562 08 жовтня 2024 року.

Таким чином, станом на дату подачі даного позову вказані вище судові рішення залишаються невиконаними в сумі 2 050 715,03 грн.

Рішення суду по справі №334/2605/18 не виконується у повному обсязі відповідачем у період з 20 жовтня 2021 року по дату подачі цього позову, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

В зв`язку з наведеним, позивач просила суд з урахуванням зазначених у банківській довідці дат та сум часткового погашення заборгованості з виконання вказаних вище судових рішень стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 185916,58 грн. та інфляційні втрати у розмірі 796 679,64 грн, які розраховані за період з 20 жовтня 2021 року по 15 жовтня 2024 року, та загалом становлять 982 596,22 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 січня 2025 року позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 796 679,64 грн та 3% річних в розмірі 185 916,58 грн, а загалом 982596,22 грн, та судовий збір в розмірі 7860,77 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та просив рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач внаслідок проблем зі здоров`ям не може брати участь у судових засіданнях ані особисто, ані в режимі відеоконференції, оскільки дана участь є для нього важким психоемоційним навантаженням, яке заборонено медичними висновками. Його клопотання про відкладення судового засідання та зупинення провадження у справі залишені судом першої інстанції без задоволення. Тобто, на думку апелянта, розгляд справи за таких обставин є порушенням принципу змагальності та рівності сторін. Крім того, рішення суду по справі №334/2605/18, на яке посилається позивач у позовній заяві, не встановлює строк його виконання. Завершальна стадія судового провадження у даній справі №334/2605/18, яка почалась 15 грудня 2021 року, триває дотепер. Відповідач на виконання рішення суду щомісяця самостійно здійснює перерахування на рахунок приватного виконавця Безмагоричних М.А. коштів у розмірі 20% від отриманої пенсії, про що свідчать квитанції, які є в матеріалах справи. На підставі викладеного, апелянт вважає, що він не є таким, що прострочив зобов`язання через відсутність строку його виконання. Судове рішення ґрунтується на довідці ОТП Банку вих..№200-01-200-4-200-4/562 від 08 жовтня 2024 року, яка не містить відомостей про рахунок, з якого були перераховані ці кошти, про власника рахунку або рахунків, з яких на рахунок позивача надійшли ці перекази. Розрахунок, наданий позивачем, не враховує той факт, що строк для виконання судового рішення не визначено ані рішенням суду, ані законом, з його змісту неможливо встановити, з якої дати зобов`язання є простроченим. Таким чином, довідка та розрахунок є недостовірними та необґрунтованими доказами. Приватний виконавець Безмагоричних М.А. до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучений не був.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Краско Ю.М. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 13 квітня 2021 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя було ухвалено рішення у справі № 334/2605/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково (а.с.9-14). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики: від 18 листопада 2011 року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 квітня 2018 року, у сумі 357989,63 грн.; від 27 липня 2013 року у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 квітня 2018 року, у сумі 289639,55 грн.; від 07 листопада 2014 року у сумі 351654,93 грн., від 07 листопада 2014 року у сумі 166800,00 грн., а всього 1166084,11 грн., судові витрати з оплати судового збору в розмірі 5065,75 грн. (а.с.9-14).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року у цій справі скасовано в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики від 07 листопада 2014 року та в загальній сумі боргу та ухвалено нову постанову, відповідно до якої стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 07 листопада 2014 року в розмірі 483 506,16 грн та за договором позики від 07 листопада 2014 року 377 904,35 грн та загальної суми боргу за договорами позики від 18 листопада 2011 року, від 27 липня 2013 року, від 07 листопада 2014 року, від 07 листопада 2014 року - 2 027 494,62 грн. (а.с.15-22). 

Додатковою постановою Запорізького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 14424,58 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн. (а.с.23-28).

У зв`язку з невиконанням рішень, позивачка звернулася з заявою до приватного виконавця.

За заявами позивачки приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних Микита Андрійович, 15 грудня 2021 року відкрив три виконавчі провадження, про що видав постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 грудня 2021 року ВП № 67918018, ВП № 67918256, ВП № 67916900 (а.с.35-36, 37-38, 39-40). 

15 грудня 2021 року приватний виконавець Безмагоричних М.А. об`єднав вказані виконавчі провадження в одне зведене під №67918477 (а.с.41-42, 43-44). 

Станом на дату подачі позову вказані вище судові рішення виконані частково, а саме в сумі 46269,92 грн, що підтверджується Довідкою банку №200-01-200-4-200-4/562 08 жовтня 2024 року (а.с.45-46).

Відповідно до довідки банку №200-01-200-4-200-4/638 11 листопада 2024 року вказана сума 46269,92 грн перерахована приватним виконавцем Безмагоричних М.А. (а.с.108).

Відповідачем разом з відзивом надано копії фіскальних чеків про сплату грошових коштів відповідачем на рахунок приватного виконавця Безмагоричних М.А. (за виключенням чеку від 15 вересня 2022 року, який не містить відомості щодо одержувача (а.с.83). У фіскальних чеках від 15 жовтня 2022 року, 19 грудня 2022 року, 20 січня 2023 року, 21 лютого 2023 року, 23 березня 2023 року, 19 травня 2024 року не містить відомостей щодо номеру виконавчого провадження (а.с.81-82, 84, 85, 86). Загальна сума перерахувань за вказаними чеками становить 36 450,00 грн та є меншою, ніж сума, перерахована приватним виконавцем на користь позивачки, про яку вона зазначає у позові (а.с.109).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів щодо виконання рішень судів, наданий позивачем розрахунок не спростований. Відтак, враховуючи встановлені судом обставини та надавши оцінку дослідженим судом доказам в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов переконливого висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову у повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись в повній мірі не може, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вирогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростовує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження 14-400 цс19). В цій постанові Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення. законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Згідно з приписами частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Цивільне законодавство України, зокрема, присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК України, не містить положень про те, що набрання законної сили рішення суду про стягнення грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання, на підставі якого цей борг виник.
Набрання законної сили рішення про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, провадження № 14-184цс20).

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав - не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, у постанові від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17.
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 635/8483/18.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнута заборгованість за договорами позики: від 18.11.2011 у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16.04.2018, у сумі 357989,63 грн; від 27.07.2013 у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16.04.2018, у сумі 289639,55 грн.; від 07.11.2014 у сумі 351654,93 грн, від 07.11.2014 у сумі 166800,00 грн, а всього 1166084,11 грн, судові витрати з оплати судового збору в розмірі 5065,75 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.10.2021 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2021 року у цій справі скасовано в частині відмови у позовних вимогах про стягнення заборгованості за договорами позики від 07 листопада 2014 року та в загальній сумі боргу та прийнято нову постанову, відповідно до якої стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 07 листопада 2014 року в розмірі 483 506,16 грн. та за договором позики від 07 листопада 2014 року 377 904,35 грн та загальної суми боргу за договорами позики від 18 листопада 2011 року, від 27 липня 2013 року, від 07 листопада 2014 року, від 07 листопада 2014 року - 2 027 494,62 грн. 

Додаткової постановою Запорізького апеляційного суду від 9.11.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 14424,58 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн. 

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що 18.11.2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у борг у грошові кошти у сумі 144 000,00 грн, що відповідає 18 000,00 доларів США, та зобов`язався повернути до 05.01.2013 року. 

28.01.2017 року сторони уклали угоду про продовження строку дії договору від до 31.12.2017 року, при цьому зменшили розмір боргу за розпискою до 13703,00 доларів США і встановили графік погашення боргу: 17.04.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.05.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.06.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.07.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.08.2017 року – 1703,00 доларів США.

27.07.2013 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 14 563,00 долари США, які зобов`язувався повернути до 31.03.2014 року, про що склали розписку. 

04.05.2017 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до якої змінили суму і строк повернення коштів, визначивши, що поверненню підлягає сума 11086,72 доларів США в наступні строки: 17.08.2017 року – 1000,00 доларів США, 17.09.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.10.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.11.2017 року – 3000,00 доларів США, 17.12.2017 року – 787,00 доларів США.

07.11.2014 року сторони уклали два договори позики, відповідно до першого договору ОСОБА_1 взяв у борг грошові кошти у сумі 351 654,93 грн, що еквівалентно 31 968,00 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця 2015 року, відповідно до другого договору - ОСОБА_1 взяв у борг грошові кошти у сумі 166 800,00 грн, що еквівалентно 20 850,00 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця 2015 року.

Таким чином, суди встановили, що заборгованість за борговими розписками складає в загальному у розмірі 77 607,72 долари США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 16 квітня 2018 року складає 2 027 494,62 грн.

Судові рішення набрали законної сили 20.10.2021 року та знаходять на виконанні.
Станом на дату подачі позову ОСОБА_2 вказані вище судові рішення виконані частково, а саме в сумі 46269,92 грн, що підтверджується Довідкою банку №200-01-200-4-200-4/562 08.10.2024 року. Відповідно до довідки банку №200-01-200-4-200-4/638 11.11.2024 року вказана сума 46269,92 грн перерахована приватним виконавцем Безмагоричних М.А.

ОСОБА_1 разом з відзивом надано копії фіскальних чеків про сплату грошових коштів відповідачем на рахунок приватного виконавця Безмагоричних М.А. ( за виключенням чеку від 15.09.2022 року, який не містить відомості щодо одержувача). У фіскальних чеках від15.10.2022, 19.12.2022, 20.01.2023, 21.02.2023, 23.03.2023, 19.05.2024 року не містить відомостей щодо номеру виконавчого провадження. 

Проте слід зазначити, що загальна сума перерахувань за вказаними чеками 36450,00 грн менша, ніж сума, перерахована приватним виконавцем на користь позивачки, про які вона зазначає у позові.

При цьому ОСОБА_1 заперечує, що надана ОСОБА_2 довідка банку №200-01-200-4-200-4/638 11.11.2024 року є доказом по справі але і інших доказів на підтвердження своїх контраргументів не надає.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно висновував, що після набрання чинності зазначених судових рішень, вони були виконані в примусовому порядку лише частково на суму 46269,92 гривень, а сума непогашеної заборгованості становить 2 050 715,03 гривень.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що "після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що сума невиконаного зобов`язання ОСОБА_1 становить 2 050 715,03 гривень та є простроченою сумою заборгованості, від яких повинні визначатися 3% річних у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

Перевіряючи наданий стороною позивача розрахунок 3% річних у відповідності до положень статті 625 ЦК України, апеляційний суд виходив із того, що строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 настав із набранням чинності судових рішень, тобто 20.10.2021 року а ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом 15.10.2024 року (1092 дні), а сума трьох процентів річних розраховується за формулою:(сума боргу * 3% річних * кількість прострочених днів) /365 днів (кількість днів в році)/100

Розрахунок виглядає наступним чином:

20.10.2021 - 31.12.2021	73	2 050 715,03	3%	12 304,29	
01.01.2022 - 31.12.2022	365	2 050 715,03	3%	61 521,45	
01.01.2023 - 31.12.2023	365	2 050 715,03	3%	61 521,45	
01.01.2024 - 15.10.2024	289	2 050 715,03	3%	48 578,41	
Разом	1092	  	  	183 925,60	

Наданий позивачем розрахунок 3% річних свідчить про нарахування нею 185 916,61 грн. Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції не перевірив наданий позивачем розрахунок та погодився з ним, а це підтверджує доводи апеляційної скарги про ненадання судом першої інстанції належної оцінки доказам по справі.

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 внаслідок невиконання судового рішення становить саме 183 925,60 гривень.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 по стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат за невиконання судових рішень, то апеляційний суд вважає за необхідне вказати про таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц провадження №с 14-727 цс19 .

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 інфляційних нарахувань задоволенню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування судами у справі № 334/2605/18 еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не надав належної оцінки всім доказам у справі згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, тому наявні підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.
Таким чином, аргументи апеляційної скарги частково є виправданими. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про розгляд судом першої інстанції справи за його відсутності та порушення його права на захист колегія суддів вважає не спроможними.

ОСОБА_1 подавав клопотання про відкладення судового засідання та зупинення провадження у справі, які були виправдано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, відповідачем ОСОБА_1 були подані до суду першої інстанції клопотання: про відкладення розгляду справи від 11 листопада 2024 року (а.с.97), розгляд справи був відкладений, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.112); про зупинення розгляду справи від 10 грудня 2024 року(а.с.126-127). Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11 грудня 2024 року в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у цивільній справі відмовлено (а.с.136, 138). Як убачається з наданих відповідачем копій довідок на підтвердження свого стану здоров`я щодо неможливості його присутності у судових засіданнях (а.с.128,129), дані довідки не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 не може брати участь у судових засіданнях за станом здоров`я, про що зазначив і суд першої інстанції; про відкладення розгляду справи від 06 січня 2025 року (а.с.144), розгляд справи був відкладений, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.145-147).
У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі "Лазаренко та інші проти України" і від 3 жовтня 2017 року у справі "Віктор Назаренко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.
Суд неодноразово відкладав судовий розгляд, а ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутись за юридичною допомогою.

З огляду на наведене, судом першої інстанції розглянуто справу без участі відповідача, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що приватний виконавець Безмагоричних М.А. до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучений не був, є також безпідставними з огляду на наступне. 

Відповідно до ч. 1 ст.53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду першої інстанції висновків чи вказівок про права та обов`язки правного виконавця Безмагоричних М.А. ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах рішення не містить. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що предметом позову є стягнення коштів, водночас приватний виконавець ніяких вимог до предмету позову не заявляє, тому підстави для його залучення для розгляду справи у суду першої інстанції були відсутні.

Згідно з приписами частини 13 статті 141 ЦПК України,  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідач; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 7860,77 грн., що підтверджується квитанцією №8876-8654-5591-7470 від 15.10.2024 року ( т. 1 а.с. 58).
ОСОБА_1 у відповідності до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про Судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Встановивши, що відповідно до посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК відповідач є інвалідом II групи, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимогу ОСОБА_2 в частині стягнення судового збору з відповідача, який відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.
Аналіз викладеного свідчить про те, що під час розгляду судом першої інстанції вказаної справи були допущені норми процесуального та матеріального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 5 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.
З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, що процентному співвідношенні становить 18,7% від ціни позову, то остання має право на часткову компенсацію сплаченого нею судового збору в суді першої інстанції за рахунок держави. Ця сума компенсації складає 1471,40 грн.
Втім, враховуючи той факт, що й апеляційна скарга ОСОБА_1 також підлягає частковому задоволенню, що процентному співвідношенні становить 81,3 % та враховуючи той факт, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, ОСОБА_2 в такому випадку має сплатити на користь держави судовий збір, який має бути сплачений за апеляційний перегляд судового рішення у відповідності до норм частини 5 статті 141 ЦПК України. Відтак сума судового збору, яка має бути сплачена ОСОБА_2 за апеляційний перегляд судового рішення становить 9584,04 грн.

Шляхом математичного вирахування та взаємозаліку, судовий бір, який має бути стягнутий на рахунок держави з ОСОБА_2 становить 8112,64 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 січня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних в сумі 183 925,60 гривень (сто вісімдесят три тисячі дев`ятсот двадцять п`ять гривень 60 копійок).

У задоволені іншої частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 8112, 64 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 квітня 2025 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Поляков О.З.