ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
05 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/3912/16-ц
провадження № 61-11305св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
судді-доповідача - Сердюка В. В.,
 
суддів: Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,  Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі за первісним позовом:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом  - ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у складі судді Єршової Л. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів                      Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог за первісним позовом
 
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -                       АКБ «Укрсоцбанк, ПАТ «Укрсоцбанк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивовано тим, що 28 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» 
та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 674-ф.03.7/89, за умовами якого банк надав позичальнику 29 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,25% річних на строк до 27 грудня 2032 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 грудня           2007 року № 674-ф.03.7/89 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 45,69 кв. м, що знаходиться на 6 поверсі та будується за адресою: АДРЕСА_1 .
 
З метою своєчасного та належного виконання умов кредитного договору                                 від 28 грудня 2007 року № 674-ф.03.7/89 між АКБ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 грудня 2007 року укладений договір поруки № 07-15/1838, за яким він як поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Неналежне виконання зобов`язань ОСОБА_2 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 05 серпня  2015 року становила 36 650,88 доларів США (за офіційним курсом НБУ гривні до долара США 21,7141 грн за 1 долар США), що складається з: 28 160,80 доларів США - сума заборгованості за кредитом, 8 490,08 доларів США - сума заборгованості за відсотками.
 
На підставі викладеного ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 36 650,88 доларів США (за офіційним курсом НБУ гривні до долара США 21,7141 грн за 1 долар США), що складається з: 28 160,80 доларів США - сума заборгованості за кредитом,                         8 490,08 доларів США - сума заборгованості за відсотками.
 
Короткий зміст вимог за зустрічним позовом
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АКБ «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що договір поруки, укладений 28 грудня               2007 року № 07-15/1838 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , припинив свою дію, оскільки кредитор протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням не пред`явив вимоги до нього як до поручителя. 
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати договір поруки, укладений 28 грудня 2007 року № 07-15/1838 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» припиненим.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року замінено позивача за первісним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на його правонаступника - акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»); замінено відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АКБ «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - ОСОБА_2 ,  про визнання договору поруки припиненим, на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня                2023 року, позов АТ «Альфа-Банк» задоволено частково.
 
Стягнено із ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 674-ф.03.7/89              у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті
за офіційним курсом Національного банку України (21,7141 грн за 1,00 долар США) на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн. 
 
Відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. 
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до 
АТ «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим відмовлено.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у розмірі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором. Тому права кредитора порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором від 28 грудня             2007 року № 674-ф.03.7/89 у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення боргу
 з ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав доказів (а саме розрахунку заборгованості) в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням.
 
Щодо застосування позовної давності, про що заявлено відповідачкою ОСОБА_2 та її представником, місцевий суд вказав, що з позовом                     ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду 04 вересня 2015 року, а кредитний договір, сплата за яким передбачена окремими ануїтетними платежами, укладений строком до 27 грудня 2032 року, тобто позивач звернувся до суду в межах позовної давності.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд керувався тим, що з урахуванням положень другого речення частини четвертої статті  559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо кредит повинен бути погашений одним платежем). Виходячи з цього, суд виснував про відсутність підстав для задоволення вимог зустрічного позову про визнання поруки припиненою. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку в частині задоволених вимог за первісним позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з неї на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що                             в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (21,7141 грн за 1,00 долар США) на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн.
 
Щодо застосування позовної давності, про що у справі заявлено ОСОБА_2 та її представником, то відповідачка за первісним позовом та її представник стверджували, що останній ануїтетний платіж, визначений підпунктом 1.1.1. кредитного договору, ОСОБА_2 здійснила 28 жовтня  2011 року і протягом наступних 60 календарних днів позичальник не виконував обов`язки, передбачені підпунктами 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 60 календарних днів, тобто 28 січня 2012 року. Таким чином, починаючи з 29 січня 2012 року, у банку виникло право на звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених прав, проте позивач звернувся до суду з вимогами до позичальника лише 04 вересня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.
 
Однак апеляційний суд вказав, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2011 року у справі № 2-1156/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2012 року, розірвано договір про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку, укладеного 13 січня 2006 року між ОСОБА_2 та                            ТОВ «Чорномор`є Плюс», за яким надавалися кредитні кошти. При цьому суд стягнув з ТОВ «Чорномор`є Плюс» на користь ОСОБА_2 173 050,87 грн. ПАТ «Укрсоцбанк» не було стороною інвестиційного договору.
 
Після розірвання договору інвестування житла за вказаним судовим рішенням та припинення 28 жовтня 2011 року сплати ануїтетних платежів, визначених підпунктом 1.1.1. кредитного договору, ОСОБА_2 у вересні 2012 року звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, посилаючись на те, що 28 грудня 2007 року між нею та банком укладено договір кредиту, згідно з умовами якого їй надані грошові кошти на цілі фінансування інвестування житла на підставі договору про співробітництво щодо інвестування будівництва жилого будинку від 13 січня 2006 року, укладеного між нею та ТОВ «Чорномор`є Плюс» у загальній сумі 29 000,00 доларів США, які після підписання кредитного договору були конвертовані в гривню та перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Чорномор`є Плюс» у сумі 146 450,00 грн. 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року у справі                 № 1522/22076/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року,              у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору відмовлено. У справі № 1522/22076/12 встановлено, що ОСОБА_2 повернуто сплачені нею кошти за інвестиційним договором у розмірі 146 450,00 грн, але вона не повернула вказані кредитні кошти банку. 
 
Апеляційний суд вважав, що ОСОБА_2 ухилилася від виконання умов кредитного договору, і такі дії необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів банку, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, а неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. На цій підставі суд апеляційної інстанції виснував про те, що позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права у межах позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
25 липня 2023 року ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог 
АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові  Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц (провадження 
№ 6-1009цс17), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня             2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). 
 
Зазначає, що 28 жовтня 2011 року згідно із підпунктом 1.1.1. кредитного договору нею проведено останній ануїтетний платіж і протягом наступних 60 календарних днів позичальник не виконував обов`язки, передбачені підпунктами 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 цього договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через  60 календарних днів, тобто 28 січня 2012 року. Отже, з 29 січня 2012 року у банку виникло право на звернення до суду з позовом, проте банк звернувся за захистом своїх порушених прав лише 04 вересня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.
Провадження у суді касаційної інстанції
 
18 вересня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У жовтні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 28 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 , укладений договір кредиту, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 29 000,00 доларів США на строк до 27 грудня 2032 року зі сплатою за користування кредитом у розмірі 12,25 % річних.
 
Відповідно до підпункту 1.1.1. кредитного договору, починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 28 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і процентами за користування кредитом у розмірі 314,69 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 27 грудня 2032 року (включно), на умовах визначених цим договором.
 
Пунктом 1.2 договору передбачено, що кредит надається позичальнику та такі цілі:
фінансування інвестування житла - однокімнатної квартири, загальною площею              45,69 кв. м, що знаходиться на 6 (шостому) поверсі та будується за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору від 13 січня 2006 року про співпрацю з інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного між позичальником та ТОВ «Чорномор`я плюс».
Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей в іноземній валюті - долари США, з наступною їх конвертацією через операційну касу кредитора у гривні та прийняття суми в гривнях для перерахування на цілі, визначені пунктом 1.2 цього договору. 
 
За підпунктом 3.3.8. кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредиту в порядку, визначеному пунктами 2.4., 2.5. договору. Також позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його користування та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1. договору (підпункт 3.3.9. кредитного договору).
 
Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 днів календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Після укладення кредитного договору грошові кошти були конвертовані 
і перераховані позивачем на рахунок третьої особи ТОВ «Чорномор`є Плюс» у сумі                 146 450,00 грн, з яким ОСОБА_2 уклала 13 січня 2006 року договір № 349 про співробітництво з інвестування будівництва однокімнатної квартири зі строком будівництва та здачі житлового будинку в експлуатацію                     в 2-му кварталі 2008 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 28 грудня               2007 року № 674-ф.03.7/89 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 45,69 кв. м, що розташована на 6 поверсі та будується за адресою: АДРЕСА_1 .
 
28 грудня 2007 року з метою належного виконання кредитного договору між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 07-15/1838, за яким поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
 
Неналежне виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка                        на 05 серпня 2015 року становить 36 650,88 доларів США (за офіційним курсом Національного банку України 1,00 долар США = 21,7141 грн), яка складається із:              28 160,80 доларів США - сума заборгованості за кредитом, 8 490,08 доларів США - сума заборгованості за відсотками.
 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 листопада 
2011 року у справі № 2-1156/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2012 року, розірвано договір від 13 січня 2006 року про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку між ОСОБА_2 та ТОВ «Чорномор`є Плюс», для якого надавалися кредитні кошти. Крім того, суд стягнув із ТОВ «Чорномор`є Плюс» на користь ОСОБА_2 173 050,87 грн. Також суд встановив, що ПАТ «Укрсоцбанк» не було стороною інвестиційного договору.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року у справі                № 1522/22076/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року,               у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору відмовлено. 
 
У справі № 1522/22076/12 суд встановив, що ОСОБА_2 повернуто сплачені нею кошти за інвестиційним договором в розмірі                    146 450,00 грн. Вказані кредитні кошти банку не повернуто.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду переглядаються лише в частині позовних вимог 
ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
В іншій частині судові рішення не оскаржені, тому касаційному перегляду не підлягають.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду доходить висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає
 
Наведеним вимогам оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не відповідають з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
У силу вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Суди встановили, що 28 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту, за умовами позичальник отримала кредит у розмірі  29 000,00 доларів США на строк до 27 грудня 2032 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 12,25 % річних.
 
Відповідно до підпункту 1.1.1 кредитного договору, починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 28 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі                 314,69 доларів США з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом до 27 грудня 2032 року. 
 
Згідно з підпунктом 3.3.8. кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредиту в порядку, визначеному пунктами 2.4., 2.5. договору. Також позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його користування та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1. договору (підпункт 3.3.9. кредитного договору).
 
Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 днів календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що у разі настання обставин, визначених підпунктом 3.2.3, пунктами 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.
У справі, яка переглядається, встановлено, що позичальником допущено невиконання обов`язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту з нарахованими процентами за фактичний час його використання, більше ніж 60 календарних днів.
 
Останній платіж ОСОБА_2 сплатила 28 жовтня 2011 року, наступний платіж мав бути сплачений позичальником 28 грудня 2011 року.
 
Таким чином, виходячи з умов кредитного договору (пункти 4.5, 7.4), у зв`язку з невиконанням позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив.
 
За таких обставин  ОСОБА_2 протягом одного робочого 
дня - 28 грудня 2011 року зобов`язана погасити кредит у повному обсязі та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року 
у справі № 127/5134/17 (провадження № 61-2389св24) за подібних правовідносин, та встановлених судами обставин справи. 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі № 138/240/16-ц (провадження                                     № 61-14987св19) вказано, що якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
З огляду на наведене строк користування кредитом за кредитним договором 
був змінений відповідно до положень кредитного договору і частини другої статті 1050 ЦК України та вважається таким, що сплив 28 грудня 2011 року.
 
У банку виникло право на стягнення заборгованості, яка не сплачена у визначені кредитним договором строки.
ОСОБА_2 та її представник адвокат Смірнов А. І. під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій неодноразово зверталися із заявами про застосування позовної давності, мотивуючи їх тим, що 28 жовтня 
2011 року позичальник здійснила останній ануїтетний платіж, визначений підпунктом 1.1.1. кредитного договору. 
 
Таким чином, на думку заявників, загальна позовна давність, передбачена статтями 257, 261 ЦК України для ПАТ «Укрсоцбанк» сплинула 28 листопада 2014 року,                            а враховуючи положення пункту 4.5 кредитного договору, за яким передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання протягом 60 календарних днів, позовна давність спливла 28 січня 2015 року. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 
 
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
За умовами договору кредиту (пункти 4.5, 7.4) внаслідок неналежного виконання позичальником обов`язків щодо своєчасного та в повному обсязі погашенню кредиту з нарахованими процентами, сплати процентів у порядку, визначеному договором, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк виконання основного зобов`язання був змінений з 27 грудня 2032 року на 28 грудня 2011 року, у зв`язку з чим до вказаної дати позичальник зобов`язаний був погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Тобто, починаючи з 29 січня 2012 року у банку виникло право на звернення до суду з позовом до позичальника для захисту своїх порушених прав. Разом із тим, банк звернувся з позовом до суду до позичальника лише 04 вересня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, що передбачена статтею 257 ЦК України. 
 
За таких обставин у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 необхідно відмовити у повному обсязі з підстав спливу позовної давності.
 
З огляду на викладене доводи касаційної скарги підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку в частині вирішення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Отже, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором від 28 грудня                   2007 року № 674-ф.03.7/89 у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що                       в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України                        (21,7141 грн за 1,00 дол. США) на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн, підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову                      у задоволенні позовних вимог у цій частині.
 
Касаційна скарга не містить інших доводів щодо неправильності чи незаконності оскаржених судових рішень, тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в іншій частині в касаційному порядку не переглядаються.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У підпункті «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України зазначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Відповідно до абзацу 3 частини шостої статті 6 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинної на час пред`явлення позову до суду) судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову у разі подання позову одним позивачем до кількох відповідачів.
 
Під час звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 банк сплатив судовий збір у розмірі 3 654,00 грн, виходячи з ціни позову у розмірі 36 650,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час подання позовної заяви становило суму у розмірі 795 842,09 грн.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня                2023 року, позов АТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Суди майнові вимоги банку до ОСОБА_2 задовольнили в повному обсязі.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. 
 
Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Згідно з квитанцією від 29 січня 2020 року                 № ПН770 за подання апеляційної скарги  ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 5 481,00 грн.
 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми. Згідно із платіжною інструкцією на переказ готівки від 25 липня 2023 року № СВ07621365/1 за подання до касаційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір                     у розмірі 7 308,00 грн.
 
Отже, в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та касаційної скарги на загальну суму 12 789,00 грн.
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне стягнути з АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», на користь ОСОБА_2 5 481,00 грн на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги у розмірі 5 481,00 грн, та сплаченого судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 7 308,00 грн, а всього 12 789,00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року                          та постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», на користь ОСОБА_2                                12 789,00 (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 00 копійок на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                     В. В. Сердюк
 
Судді:                                                                                        В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                   Є. В. Петров
 
                                                                                                   О. М. Ситнік
 
                                                                                                   І. М. Фаловська