Номер провадження: 22-ц/813/2800/25 
Справа № 521/1916/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2024 року у складі судді Сегеди О.М., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року,  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачкою у справі він перебував в шлюбі, зареєстрованому 23 листопада 2016 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2306. Від шлюбу у них народилась донька -  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки в останні рокі відносини між ними погіршились, то з кінця 2020 року вони з відповідачкою стали проживати окремо. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2022 року шлюб між ними було розірвано. Зазначив, що з листопада 2020 року його малолітня донька проживає разом з ним, оскільки відповідачка повністю самоусунулась від виховання доньки та її матеріального забезпечення, з дитиною не спілкується, не цікавиться її інтересами, захопленнями та проблемами, не створює умови для отримання дитиною освіти, відвідування спортивних занять, не розвіває її культурні та духовні цінності. Дитина повністю знаходиться на його вихованні та утриманні. Вказував, що перешкод відповідачці у виконанні її батьківських (материнських) обов`язків відносно доньки, він не чинив і не чинить. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд постановити рішення про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позиція відповідача та третьої особи в суді першої інстанції
Відповідачка ОСОБА_4 позов визнала повністю, про що подала до суду відповідну заяву (а.с. 54). 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити та надала відповідний висновок за №С-664 від 19.04.2024 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітньої доньки   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 45-47).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2024 року позовні вимоги  ОСОБА_1 – задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів доходу відповідачки, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме з 13 лютого 2024 року, і до досягнення дитиною повнолітнього віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 коп. В інший частині позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання малолітньої доньки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, натомість позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте позивачем не доведено умисне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки. Висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради за №С-664 від 19.04.2024 про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої доньки є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Суд також дійшов висновку, що заява відповідачки про визнання нею позовних вимог та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав суперечить закону та порушують права, свободи чи інтереси неповнолітній доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  подав  апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2024 року скасувати в частині відмови у позбавленні батьківських прав та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи містять докази, які свідчать про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б могли свідчити про те, що таке ухилення не є свідомим та винним з боку відповідачки. Матеріали справи не містять відомостей про перешкоди відповідачці у виконанні її батьківських обов`язків, чи про її намагання до виконання батьківських обов`язків. Більше того, відповідачка своєю заявою повністю визнала позов, чим підтвердила обставини, викладені у ньому та своє свідоме (винне) не виконання батьківських обов`язків. З цього визнання безперечно слідує й висновок про те, що відповідачка не вбачає за необхідне змінювати свою поведінку й не має наміру в майбутньому почати виконувати свої батьківські обов`язки, що у сукупності, на думку скаржника, свідчить про свідоме та винне невиконання нею своїх батьківських обов`язків. 
Зазначає, що висновок суду про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав порушить якнайкращі інтереси їх малолітньої доньки є необґрунтованим, оскільки позбавлення батьківських прав не позбавляє батьківських обов`язків, а тому відповідачка матиме можливість їх виконувати. Крім того, позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідачку у майбутньому змінити свою поведінку, та за наявності достатніх підстав поновитися у батьківських правах. При цьому, як зазначає скаржник, якщо його мобілізують до лав ЗСУ, а дитина (при такій матері) опиниться у дитячому будинку, тоді невідомо у чому будуть найкращі інтереси дитини, враховуючи також те, що він позбавлений можливості забезпечити належним чином безпеку своєї дитини, виїхавши з нею на захід країни чи за кордон та вимушений тримати дитину у місті, під обстрілами, у постійній небезпеці, що не може позитивно впливати на її фізичне здоров`я та психологічний стан.
Доводи скарги також мотивовані тим, що судом у рішенні не вказано в чому саме є необґрунтованість висновку органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради за №С-664 від 19.04.2024 про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої доньки та його суперечення інтересам дитини. Відповідачка визнала позов, тобто визнала своє свідомо та винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, чим чітко та зрозуміло висловилася на рахунок відсутності бажання виконувати свої батьківськи обов`язки та діяти на користь інтересам дитини.    

Позиція відповідача та третьої особи в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції
В судове засідання, призначене на 13.03.2025 з`явився: скаржник ОСОБА_1 
ОСОБА_2 та представник Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Оскільки рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2024 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині відмовлених його позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому 23.11.2016 Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2306 (а.с.7).
В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8).
Зі змісту позову вбачається, що з листопада 2020 року сторони стали проживати окремо. Донька залишилась проживати разом з батьком.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.11.2022, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).
З матеріалів справи вбачається, що позивач разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України ОСОБА_1 та довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , №С1-59305-ф/л від 07.04.2023 (а.с. 5, 6, 69, 70).
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №449549 від 14.02.2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 20.02.2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).
Судом встановлено, що малолітня   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ученицею 1-Д класу Одеського ліцею №3 Одеської міської ради, що підтверджується довідкою Одеського ліцею №3 Одеської міської ради від 11.03.2024 (а.с. 71).
Відповідно до характеристики, яка була надана директором Одеського ліцею №3 Одеської міської ради на малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , остання характеризується позитивно, багато уваги в вихованні та житі дитини приділяє її батько ОСОБА_1 (а.с. 72).
Відповідно до листа КНП «Дитяча міська поліклініка №5» Одеської міської ради від 11.03.2024 малолітня   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , спостерігається КНП «Дитяча міська поліклініка №5» Одеської міської ради з народження, разом з дитиною за медичною та іншою допомогою звертається її батько (а.с. 68).
Зі змісту позовної заяви   ОСОБА_1 вбачається, що відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ніяким чином про дитину не піклується, не проявляє жодної заінтересованості в її подальшій долі, та взагалі з нею не спілкується, але при цьому позивач раніше до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідачки не звертався.
Зі змісту листа від 12.02.2024, який був доданий до позову та підписаний сусідами позивача, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вбачається, що дитина проживає разом з батьком, який займається її вихованням та доглядом (а.с. 9, 10, 11, 12-13).
Згідно висновку Органу опіки та піклування Хаджибейської  районної адміністрації Одеської міської ради №С-664 від 19.04.2024, останній вважаєдоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відносно її малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 45-47).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині недоказанності позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки
Так, згідно із ч.ч.1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Пунктом 1 ст. 18 Конвенції встановлено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частинами другою, третьою ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частиною першою ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Отже, з змісту ст. 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Пунктом 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Відповідно до постанов Верховного Суду від 17 червня 2021 року по справі № 466/9380/17, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).
ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися.
Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що матеріали справи містять докази, які свідчать про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. 
Проте вищевказані доводи скаржника є необґрунтованими та безпідставними, оскільки як вірно встановлено судом, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, що викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. 
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.
Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів умисного ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачка своєю заявою повністю визнала позов, чим підтвердила обставини, викладені у ньому та своє свідоме (винне) не виконання батьківських обов`язків є також безпідставними, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Втім, визнання позову слід відрізняти від визнання відповідачем певних обставин. Так, відповідач може визнавати певні підстави позову, але заперечувати проти його задоволення з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, отже визнання обставин позову тільки звільняє позивача лише від їх доведення перед судом.
Вказане, взагалі не узгоджується із нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, яка вказує на необхідність з`ясування обставин саме ухилення від виконання батьківського обов`язку, а тому прохання до суду самої відповідачки позбавити її батьківського права не відповідає нормам закону.
Крім того, Верховний суду постанові від 10.11.2023 у справі №401/1944/22 (провадження№ 61-10115св23) зазначив, що заяви відповідачки в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є не право згідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, тому суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Судом першої інстанції вірно, в силу ст. 212 ЦПК України та ст. 19 СК України, не взято до уваги висновок органу опіки і піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради за №С-664 від 19.04.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її доньки, оскільки цей висновок недостатньо мотивований та в ньому не зазначено, які саме інтереси дитини враховано.
Верховний суд у постанові від 06.05.2020 у справі №753/2025/19 зазначив, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (ч.5,6 ст. 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.
Позивач не надав будь-яких доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків матері з дитиною, які дозволили б виснувати про недотримання судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.
Встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Будь-яких інших змістовних аргументів щодо мотивувальної частини рішення суду чи неправильного застосування судом норм матеріального права ОСОБА_1 не надано. 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін. 
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14.04.2025

Головуючий     
                                   
Судді: