КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 369/2806/24                                                                                        Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження №22-ц/824/4821/2025                                                                  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Доброванової О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника Головного управління Національної поліції в Київській області - Мєзєс Олени Володимирівни та Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в розмірі 310 980 грн грошової компенсації моральної шкоди, 48 000 грн в рахунок судових витрат під час досудового слідства та в судах, а також судові витрати в розмірі 20 000 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що за заявою ОСОБА_2 було розпочато досудове розслідування та 23 жовтня 2020 року його затримано без ухвали слідчого судді, проведено обшук, вилучені особисті речі, які визнані речовими доказами та передані на зберігання до камери речових доказів. У той же день його поміщено до ізолятора тимчасового тримання, де перебував до 25 жовтня 2020 року. Підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 157 КК України, йому повідомлено 24 жовтня 2020 року.
25 жовтня 2020 року йому вручено та подано до суду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою ж слідчого судді йому обраний запобіжний захід в вигляді нічного домашнього арешту. У подальшому йому вручено обвинувальний акт, який скеровано до суду. Вироком суду від 04 липня 2022 року його визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за частиною 3 статті 157 КК України, який ухвалою апеляційного суду залишено без змін. Таким чином під слідством та судом він незаконно перебував з 23 жовтня 2020 року по 28 березня 2023 року 29 місяців та 6 днів.
Вказав, що такі дії грубо порушили норми процесуального закону та його права. Сам факт знаходження його під кримінальним переслідуванням та факт обрання відносно нього запобіжного заходу, участь у слідчих та судових діях мали стресові наслідки, він вимушений був захищатись від пред`явленого обвинувачення, наймати адвокатів, сплачувати кошти на правову допомогу, що привело до душевних хвилювань, що негативно вплинуло на звичний уклад життя, моральні страждання та переживання, що також мало наслідок виникнення сварок у родині та за рішенням суду шлюб розірваний. Крім того, значно погіршився стан здоров`я, відкрилась виразкова хвороба дванадцятипалої кишки, ускладнена шлунково-кишковою кровотечею та постгеморогічною анемією важкої стадії.
Протягом всього цього періоду він вимушений був приймати участь в слідчих діях та судових засіданнях, витрачати час та кошти, що вимагало від нього додаткових зусиль, необхідних для організації життя. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 310 980 грн та матеріальну шкоду в розмірі 48 000 грн, що витрачені на правову допомогу.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн, на відшкодування матеріальної шкоди 48 000 грн та на відшкодування витрат на правову допомогу 20 000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник Головного управління Національної поліції в Київській області - Мєзєс Олена Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, оскільки позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди та не аргументовано розмір збитків. Крім того, при нарахуванні суми задоволених позовних вимог судом помилково застосовано мінімальну заробітну плату в розмірі 8000 грн.
У відповідь на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиненка Ю.В. надійшов відзив, в якому представник позивача не погоджується з доводами скарги, вважає, що суд правильно визначив розмір завданої моральної школи, так як мінімальний розмір моральної шкоди визначається виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, тому такий розмір не може бути зменшено, оскільки він і так є мінімальним.
Київською обласною прокуратурою, в особі заступника керівника Київської обласної прокуратури - Ігоря Грабця, також подано апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та грубе порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи та не належне надання оцінки доказам, скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції, стягнувши судові витрати на рахунок Київської обласної прокуратури.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що сам факт ухвалення судом виправдувального вироку не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а відшкодування проводиться виключно у разі коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове слідство, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Скаржник зазначає, що позивачем не наведено конкретних прикладів та аргументів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, оскільки позивач не надав аргументів, які б підтверджували, що органами Київської обласної прокуратури завдано фізичного чи психічного впливу на позивача в ході здійснення досудового розслідування.
Також Київська обласна прокуратура не погоджується з висновками суду щодо періоду перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 23 жовтня 2020 року по 28 березня 2023 року, оскільки такий період у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та до моменту винесення виправдувального вироку, тому загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом складає 20 місяців і 11 днів, а саме з 24 жовтня 2020 року по 04 липня 2022 року.
Представник апелянта не погоджується і з розрахунком розміру відшкодування моральної шкоди, зазначає, що навіть за умови доведення завдання моральної шкоди, вона не є співмірною реальному періоду перебування позивача під слідством та розміру мінімальної заробітної плати, який діє на момент розгляду цієї справи в суді.
Також в доводах апеляційної скарги зазначається, що стягнення процесуальних витрат, понесених у кримінальному провадженні, не може бути предметом розгляду у даній справі у зв`язку з чим суд безпідставно стягнув на користь позивача 48 000 грн матеріальної шкоди, які є судовими витратами на правничу допомогу у кримінальному провадженні.
У судовому засіданні представник Київської обласної прокуратури - Кузів Р.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 - Мартиненко Ю.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Представник Головного управління Національної поліції в Київській області - Мєзєс О.В. у судове засідання не з`явилась, направила на адресу Київського апеляційного суду за допомогою системи «Електронний суд» клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника Головного управління Національної поліції в Київській області у інших судових засіданнях, призначених у Північному апеляційному господарському суді та Шостому апеляційному адміністративному суді.
Заслухавши думку учасників справи з приводу заявленого клопотання, оцінивши доводи заявника щодо поважності причин відсутності представника відповідача у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про залишення клопотання без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд, керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Апеляційний суд також враховує, що Головним управлінням Національної поліції у Київській області викладено свою позицію щодо розгляду даної справи у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі. Заява про відкладення судового засідання не містить обґрунтування неможливості розгляду справи апеляційним судом за відсутності представника відповідача Мєзєс О.В .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та Київської обласної прокуратури, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновкупро їх часткове задоволення, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що за заявою ОСОБА_2 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020110400000384 про те, що виявлено трьох осіб чоловічої статі, які знаходячись в с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області, в під`їздах житлових будинків та поблизу житлових будинків на лавках розповсюджували листівки з неправдивою, компрометуючою інформацією про кандидатів в депутати Чабанівської селищної ради Ратушенка І.Т., ОСОБА_5 та кандидата на посаду голови Чабанівської селищної ради Киризлієва О.Ф., чим перешкоджали діяльності суб`єктів виборчого процесу.
23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 був затриманий, проведено його обшук, вилучено майно, яке відповідною постановою визнано речовими доказами та передані на відповідальне зберігання до камери речових доказів Києво-Святошинського ВП.
24 жовтня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у перешкоджанні діяльності суб`єкта виборчого процесу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.157 КК України.
Ухвалою Києво-Святошинського району Київської області від 25 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання т.в.о. начальника СВ Чабанівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ в Київській області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід - нічний домашній арешт з 20 год. до 07 год. строком до 21 грудня 2020 року.
17 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримав під відповідальне зберігання речові докази, вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні.
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2022 року визнано невинуватим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 157 КК України, п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу цього кримінального правопорушення. Запобіжний захід ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у вигляді домашнього арешту скасовано. Вирішено питання речових доказів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року - вирок районного суду залишено без змін.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач перебував під слідством та судом 29 місяців 5 днів.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Визначаючи строк перебування ОСОБА_1  під слідством і судом, суд першої інстанцій правильно вважав, що його початком є 23 жовтня 2020 року (день затримання), оскільки саме з цього дня почалось кримінальне переслідування позивача. Останнім днем є 28 березня 2023 року, а саме дата набрання законної сили вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2022 року.
Отже, доводи апеляційної скарги Київської обласної прокуратури щодо помилкового обрахунку судом строку перебування позивача під слідством та судом не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100 грн, а з 01 квітня - 8 тис. грн.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Київській області про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із розміру мінімальної заробітної плати, визначеного на час звернення із даним позовом до суду, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом (листопад 2024 року) встановлено на рівні 8000 грн, отже, суд першої інстанції правильно розрахував, що гарантований державою мінімальний розмір відшкодування становить 233 333,33грн (29*8000=232 000;  8000/30*5=1333,33). 
Поряд із цим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг відповідачів про те, що визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди в сумі 300 000,00 гривень, суд першої інстанції не навів належного обґрунтування такого розміру.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачеві було завдано моральної шкоди внаслідок незаконного тривалого перебування під слідством і судом. Позивачем доведено завдання йому моральної шкоди внаслідок його затримання, застосування запобіжного заходу, вручення підозри, тривалого досудового слідства тощо. 
Поряд з цим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем не було доведено, що характер і обсяг його душевних страждань з урахуванням обставин справи підлягає грошовій оцінці в розмірі більшому, ніж мінімальний встановлений законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Судом апеляційної інстанції були враховані всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, які в сукупності безумовно свідчать про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків, стосунків із соціальним оточенням, у результаті чого керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг та зміни рішення суду в частині визначення розміру грошової оцінки завданої позивачу моральної шкоди. 
Поряд із цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Київської обласної прокуратури щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції на користь позивача 48 000,00 грн витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні.
За змістом пункту 4 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Отже, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23), від 06 грудня 2023 року в справі № 370/463/21 (провадження № 61-10515св23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23), від 28 лютого 2024 року в справі № 553/32/22 (провадження № 61-2514св23), від 13 березня 2024 року в справі № 709/377/21 (провадження № 61-10004св23), від 27 червня 2024 року в справі № 759/45552/21 (провадження № 61-12728св23). 
Суд першої інстанції правильно встановив, що витрати ОСОБА_1 на правову допомогу, пов'язану із кримінальним провадженням, на суму 48 000,00 грн є реальними, підтверджуються договором про надання правової допомоги, квитанцією до прибуткового касового ордеру №703/12-20 від 31 березня 2023 року по договору про надання правової допомоги адвокатом Мартиненком Ю.Д. 
Таким чином, рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим.
Представником позивача у суді апеляційної інстанції заявлено про відшкодування на користь позивача понесених останнім витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 гривень, які підтверджуються Актом виконаних робіт від 02 квітня 2025 року до Договору про надання професійної правничої допомоги № 703/12-24 від 10.12.2024 р., а також квитанцією до прибуткового касового ордеру №703/12-24.
Дослідивши, додані представником позивача докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи, що апеляційний суд частково задовольняє апеляційні скарги, змінюючи судове рішення у частині розміру моральної шкоди, керуючись положеннями частин, 2 13 статті 141 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з державного бюджету України на користь позивача понесених останнім витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, пропорційно розміру відхилених вимог апеляційних скарг. Оскільки розмір моральної шкоди зменшено з 300 000 грн до 233 333,33 грн, тобто вимоги позивача задоволено на 77%, стягненню підлягає 7 700,00 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги представника Головного управління Національної поліції в Київській області - Мєзєс Олени Володимирівни та Київської обласної прокуратури- задовольнити частково.
Змінити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області  від 12 листопада 2024 року в частині визначення судом розміру завданої моральної шкоди, зменшивши його з 300 000,00 гривень до 233 333, 33 гривень.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 7700 (сім тисяч сімсот) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                         Голуб С.А.
 
                                                                                     Слюсар Т.А