Номер провадження: 22-ц/813/1618/25 
Справа № 522/16584/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу», поновлення на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків», стягнення 318 291,04 грн невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди у сумі 79 000 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу», поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків», стягнення 53630 грн невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди у сумі 79000 грн.
У подальшому позивачем збільшено позовні вимоги в частині суми невиплаченої заробітної плати до 318 291,04 грн.
Як на підставу позову позивач посилається на те, що він працював на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», але без його відома та згоди, на підставі наказу начальника воєнізованої охорони № 68-ос від 14.05.2018 року його переведено з посади старшого стрільця на іншу нижче оплачувану роботу, а саме посаду стрільця 3 розряду. Із заявою про переведення ОСОБА_1 до відповідача не звертався.
Надалі відповідач наказом начальника загону воєнізованої охорони № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків» відстороним позивача від виконання посадових обов`язків на час до з`ясування обставин по суті кримінального провадження № 12018160470000615.
Зазначені накази позивач вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.
Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідач має виплатити йому різницю між заробітною платою, яка мала б бути йому виплачена як би він працював на посаді старшого стрільця, та фактично виплаченою заробітною платою.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу», поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків», стягнення 318291,04 грн невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди у сумі 79000 грн – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 та його представник адвокат Чирка О.О. в судове засідання, призначене на 25.03.2025 року о 16:00 год. не з`явилися, про причини не явки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили, заяв про відкладення розгляду справи подали.
Присутня в судовому засіданні представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги по суті без присутності в судовому засіданні скаржника та його представника.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки скаржник-позивач реалізував своє право шляхом викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, відповідач - у відзиві на апеляційну скаргу, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, так як основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав осіб, які не з`явилися до судового засідання, щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Справа розглядається в судах з вересня 2019 року, а в апеляційному суді з червня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Залишаючи позов  ОСОБА_1 до Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу», поновлення на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків», стягнення 318 291,04 грн. невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди у сумі 79 000 грн. без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що:
- наказ начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу» є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства;
- при розгляді трудових спорів строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін;
- позивачеві було відомо про оскаржуване рішення роботодавця, яким на його думку порушувалося його право на працю, проте він не звернувся в суд із відповідним позовом про захист такого порушеного права в межах 3-місячного, строку визначеного статтею 233 КЗпП України, без поважних причин;
- позивачем не зазначено і не надано доказів наявності інших обставин, які свідчили про існування перешкоди для нього у зверненні до суду за захистом порушених прав в межах строків, визначених ст. 233 КЗпП України.
- пропущений строк є тривалим (один рік), підстави для його поновлення відсутні, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу», та відповідно вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», через пропуск строку звернення до суду;
- не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи на підставі наказу начальника загону воєнізованої охорони № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків» становило непропорційне втручання у його приватне життя;
- за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, отже, суд не встановив порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України;
- оскільки підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження, тому відсутні і правові підстави для задоволення вимог позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у сумі 79 000 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що: 
- позивач був прийнятий на роботу до виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» 21.09.2004 року стрільцем стрілецької команди станції Одеса-Застава 1 з правом застосування відомчої вогнепальної зброї (т. 1 а. с. 47, 148,).
- слідчим відділом Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУ Національної поліції в Одеській області проводилось досудове слідство у кримінальному провадженні № 12018160470000615 від 20.02.2018, за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України;
- зазначене кримінальне провадження проводилось за фактом викрадення на території парку прийому станції Одеса-Застава-1, що розташована за адресою: м. Одеса вул. 3-тя Виноградна, 19 мішків пшениці з вантажного вагону №95455424;
- в рамках зазначеного кримінального провадження ОСОБА_1 було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та 22.02.2018 слідчим суддею Малиновського районного суду м. Одеси Жуковським С.О. було обрано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів тобто до 22.04.2018 року;
- 25.04.2018 року слідчим суддею Малиновського районного суду м. Одеси в рамках зазначеного кримінального провадження застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строком на 60 днів;
- 28.04.2018 року наказом начальника загону воєнізованої охорони № 68-ос від 14.05.2018 року (т. 1 а. с. 49) позивача переведено на посаду стрільця 3 розряду Одеса-Застава 1, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , дата заповнення 02.09.2004 року (т. 1 а. с. 148);
- 18.05.2018 року анульовано дозвіл №058 від 07.06.2017 року (строк дії до 07.06.2020 року), виданий стрільцю 3 розряду ОСОБА_1 Малиновським ВП в м Одесі ГУНП в Одеській області на право носіння відомчої вогнепальної зброї, що підтверджується висновком затвердженим начальником Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області (т. 1 а. с. 50);
- у зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 відсторонено від виконання посадових обов`язків на час з`ясування обставин по суті щодо кримінального провадження внесеного до ЄРДР №12018160470000615 від 20.05.2018 року ОСОБА_1 є особою обвинуваченою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, що підтверджується наказом начальника загону № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків» (т.1 а. с. 9);
- станом на теперішній час кримінальне провадження по справі № 521/7344/18 з розгляду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_1 знаходиться на розгляді в Малиновському районному суді м. Одеси, вирок у справі не ухвалено.
- в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160470000615 в порядку, передбаченому статтями 154, 155 КК України слідчим суддею чи судом рішення про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків не ухвалювалось.
- 01.12.2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта №23-4776 (а. с. 96-114, т. 2), відповідно до якого рукописний текст заяви на ім`я начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» (про переведення на посаду стрільця третього розряду) від 28.04.2018 (матеріали цивільної справи № 522/16584/19, том № 1, а. с. 123), виконаний не ОСОБА_1 ; вирішити питання, чи виконаний рукописний цифровий запис «28.04.18», розміщений нижче тексту заяви на ім`я начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» (про переведення на посаду стрільця третього розряду) від 28.04.2018 (матеріали цивільної справи № 522/16584/19, том № 1, а. с. 123) ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилося можливим, з причин, викладених у Дослідницькій частині висновку; підпис від імені ОСОБА_1 у заяві на ім`я начальника виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» (про переведення на посаду стрільця третього розряду) від 28.04.2018, розміщений нижче тексту заяви, праворуч від запису «Барбул» (матеріали цивільної справи № 522/16584/19, том № 1, а. с. 123), виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.
Колегія суддів виходить з наступного.
Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції.
Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
З прийняттям ОСОБА_1 на роботу до виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» між сторонами виникли трудові правовідносини, як між працівником та власником (роботодавцем), які врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України, а також відомчими нормативними актами Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та розробленими і затвердженими у встановленому порядку положеннями, наказами роботодавця, виконання яких є обов`язковим для працівників. 
Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до п.3 Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55, кожен працівник, на якого поширюється дія цього Положення, зобов`язаний: знати і неухильно виконувати його вимоги; дотримуватися порядку і правил, установлених чинним законодавством, правил технічної експлуатації залізниць, наказів, інструкцій та інших нормативних актів, що діють на залізничному транспорті, точно і своєчасно виконувати накази і розпорядження керівників; забезпечувати безпеку руху поїздів і маневрової роботи, виконувати вимоги правил і норм охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, пожежної безпеки і охорони навколишнього природного середовища; берегти матеріально-технічні засоби, забезпечувати схоронність вантажів і багажу, вживати заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування.
Спеціальними нормативними актами в сфері залізничного транспорту, які регулюють роботу та яких чітко повинні дотримуватись стрілецькі команди, окрім Положення, є Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 20 грудня 1996 року №411 та Постанова КМУ від 11 січня 1994 року № 7 ”Про затвердження Положення про відомчу воєнізовану охорону на залізничному транспорті”.
Відповідно до п.1 Постанови КМУ від 11 січня 1994 року № 7 ”Про затвердження Положення про відомчу воєнізовану охорону на залізничному транспорті” відомча воєнізована охорона на залізничному транспорті - система спеціалізованих воєнізованих підрозділів, що здійснюють охорону вантажів на шляху прямування, об`єктів на підприємствах, в установах та організаціях, що входять до сфери управління Укрзалізниці.
Відповідно до п. 20 вказаної Постанови працівники відомчої охорони зобов`язані чесно і сумлінно виконувати службові обов`язки, суворо дотримуватись законів України, вимог цього Положення, інструкцій та інших нормативних актів з питань забезпечення збереження вантажів, охорони об`єктів і пожежної безпеки , зберігати відомчу зброю, техніку, майно і утримувати їх у належному стані.
Пунктами 11, 19 Постанови КМУ від 11 січня 1994 року № 7 ”Про затвердження Положення про відомчу воєнізовану охорону на залізничному транспорті” передбачено, що працівники відомчої охорони під час виконання службових обов`язків мають право застосовувати вогнепальну зброю та спеціальні засоби (наручники, гумові кийки, засоби зв`язування, сльозоточиві речовини) у випадках і порядку, передбачених законодавством. Особовий склад відомчої охорони, зайнятий на охороні вантажів і об`єктів, несе відповідальність за повне збереження довірених йому матеріальних цінностей і бойової нарізної вогнепальної зброї. За невиконання покладених на працівників відомчої охорони завдань винні особи несуть дисциплінарну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством.
Пункт 8.1 розділу VIII «Положення про придбання, перевезення, облік, зберігання та застосування вогнепальної зброї, боєприпасів до неї підрозділами відомчої воєнізованої охорони на залізничному транспорті», затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 24.12.2009 № 1336 зброя та боєприпаси видаються особам рядового, начальницького складу відомчої воєнізованої охорони, посадовим особам залізничного транспорту згідно з нормами тільки після складання заліку з правил поводження, використання, застосування та зберігання зброї та боєприпасів і отримання від органів внутрішніх справ індивідуального дозволу на право використання вогнепальної зброї. Складання заліку з правил поводження, використання, застосування та зберігання зброї та боєприпасів оформлюється протоколом і довідкою.
Відповідно до пунктів 4.8, 8.15 «Положення про придбання, перевезення, облік, зберігання та застосування вогнепальної зброї, боєприпасів до неї підрозділами відомчої воєнізованої охорони на залізничному транспорті», затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 24.12.2009 № 1336 «Дозвіл на право зберігання зброї видається строком на 3 роки на ім`я начальника підрозділу. У разі зміни начальника підрозділу, найменування підрозділу та/або місцезнаходження, а також закінчення терміну дії дозволу, у разі отримання, заміни або здавання частини зброї до органів внутрішніх справ за місцезнаходженням підрозділу надається клопотання про отримання нового дозволу на право зберігання зброї. При цьому попередній дозвіл підлягає поверненню до органу внутрішніх справ, який його видав.
У разі переоформлення дозволу у зв`язку із закінченням терміну його дії клопотання подається до органів внутрішніх справ не пізніше ніж за два місяці до закінчення терміну дії дозволу. У разі відмови органу внутрішніх справ видати індивідуальний дозвіл на право використання відомчої вогнепальної зброї працівнику відомчої воєнізованої охорони він не може бути допущений до виконання охоронних функцій.
Встановивши, що виданню 22.05.2018 року роботодавцем оскарженого працівником наказу НОР-03/161 про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків» стрільця 3 розряду стрілецької команди станції «Одеса-Застава-1»  ОСОБА_1 до з`ясування обставин по суті щодо кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12018160470000615 від 20.02.2018 року передувало: 
- затримання працівниками відділу поліції на станції Одеса-Пересип за підозрою в таємному викраденні чужого майна в робочий час 20.02.2018 року стрільця 3 розряду стрілецької команди станції «Одеса- Застава-1» 
- повідомлення 20.02.2018 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та обранням йому 22.02.2018 року судом у кримінальному провадженні № 12018160470000615 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів та забороною залишати житло цілодобово за адресою: АДРЕСА_1 з обов`язком прибувати до слідчого, прокурора за першою вимогою;
- застосування судом 25.04.2018 року у кримінальному провадженні № 12018160470000615 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 днів з обов`язком прибувати до слідчого, прокурора за першою вимогою;
- 18.05.2018 року анульовано дозвіл №058 від 07.06.2017 року (строк дії до 07.06.2020 року), виданий стрільцю 3 розряду ОСОБА_1 Малиновським ВП в м Одесі ГУНП в Одеській області на право носіння відомчої вогнепальної зброї, що підтверджується висновком затвердженим начальником Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області, 
суд першої інстанції виходячи зі змісту наявної у матеріалах справи посадової інструкції стрільця стрілецької команди ст. Одеса-Застава-1, набув правильних висновків, щоспецифіка виконуваної позивачем роботи потребує при присутності на робочому місці і виконанні покладених на нього посадових обов`язків, обов`язкове носіння ним вогнепальної зброї.
Встановивши зазначені події, врахувавши, що в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160470000615  ОСОБА_1 було оголошено підозру в участі в таємному викраденні чужого майна в робочий час та що анульовано дозвіл № НОМЕР_2 від 07.06.2017 року (строк дії до 07.06.2020 року), виданий стрільцю 3 розряду ОСОБА_1 Малиновським ВП в м Одесі ГУНП в Одеській області на право носіння відомчої вогнепальної зброї, суд першої інстанції набув правильного висновку про те, що допущення за наведених обставин ОСОБА_1 до виконання його посадових обов`язків стрільця без порушення приписів чинного законодавства є неможливим, а з урахуванням наведених обставин відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків з 22.05.2018 до з`ясування обставин по суті щодо кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12018160470000615 від 20.02.2018 року – обґрунтованим та заснованим на законі.
На час розгляду справи в суді ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Кримінальне провадження по справі № 521/7344/18 з розгляду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_1 знаходиться на розгляді в Малиновському районному суді м. Одеси, вирок у справі не ухвалено.
При цьому суд слушно зауважив, що за позивачем на період тимчасового відсторонення зберігається робоче місце і трудовий договір не є припиненим.
Оцінюючи наведені обставини та додані до справи докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу начальника загону воєнізованої охорони №68-ос від 14.05.2018 року «Про переведення на іншу постійну роботу», поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого стрільця (стрільця 4 та 5 розрядів) стрілецької команди Одеса – Застава-1 виробничого підрозділу Одеського загону воєнізованої охорони РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», і, що пропуск позивачем строку звернення до суду і відсутності підстав вважати, що строк пропущений з поважних причин є самостійною підставою для відмови у цій вимозі. 
Також є вірним висновок суду про те, що втручання у вигляді відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків стрільця відповідно до наказу начальника загону воєнізованої охорони № НОР-03/16-1 від 22.05.2018 року «Про тимчасове відсторонення від виконання службових обов`язків» ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та необхідним у демократичному суспільстві, а також з висновком суду, що відсутність підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи унеможливлює і задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у сумі 79 000 грн.
Доводи апеляційної скарги зведені виключно донезгоди з такими висновками районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набуті судом висновки або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ  від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.04.2025 року

Головуючий                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                                                С.О. Погорєлова