КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №382/2115/24                                                                                     Головуючий у І інстанції - Кисіль О.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/7689/2025                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А., 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 26 листопада 2024 року 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бориспільський об`єднаний відділ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення
 
установив:
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Яготинського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Бориспільський об`єднаний відділ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
Відповідно до вимог просив встановити його особу, ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лозовий Яр, Бориспільського (раніше Яготинського) району, Київської області, згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Лозовоярівською сільською радою, Яготинського району, Київської області, актовий запис №23, що проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , для отримання паспорта громадянина України.
Встановити факт його постійного проживання на території України з 12 листопада 1994 року по даний час.
Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 26 листопада 2024 року відмовлено у відкритті провадження по справі за вказаною вище заявою ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилається на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що за останні два роки він звертався до багатьох державних установ з метою отримати документи, які б підтверджували його особу, та те, що він є громадянином колишнього СРСР та мав паспорт громадянина колишнього СРСР (зразка 1974 року), серії   НОМЕР_2 , але у позасудовому порядку це вирішити не є можливим.
Вказує, що формалізація юридичного факту його проживання на території України є необхідною для оформлення громадянства України, що дає йому гарантії, які задекларовані в Конституції України.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції є надуманим бо не відповідають обставинам справи, які доводяться відповідними доказами, а саме: він не має жодних претензій ні до розміру нарахування йому пенсії, ні до порядку її виплати, як і у цілому - до органу ПФУ. 
Щодо «отримання нового паспорта» замість втраченого, підкреслює, що він паспорта громадянина України взагалі не одержував бо приїхав в Україну у листопаді 1994 року, маючи паспорт громадянина колишнього СРСР (зразка 1974 року), який загубив у 2011 році.
Про те чи був до цього паспорту внесений напис «громадянин України» інформація відсутня, що вбачається з відповідей різних установ та організацій, до яких він зверталася. 
За таких обставин він є особою без громадянства, і проживаючи в Україні з 1994 року, не має також громадянства іншої країни.
Вказує, що наразі він знаходиться у вкрай вразливому становищі, адже через відсутність дійсних документів, що посвідчують особу, він позбавлений можливості реалізувати низку своїх фундаментальних прав і свобод: отримати медичну допомогу і лікування, отримувати соціальний захист, пенсію тощо.
Просив суд, скасувати ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 26 листопада 2024 року, а матеріали заяви повернути до суду першої інстанції для розгляду по суті.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку передбачено позасудовий порядок вирішення отримання нового паспорта, що віднесено до повноважень інших органів та не підлягає розгляду у судовому порядку, як і не підлягає розгляду спір в порядку окремого провадження, що фактично виникає з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень у разі відмови, щодо надання громадянства.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Визначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, згідно з якими громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно абз. 1 п. 1 розділу I Порядку № 215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української НародноїРеспубліки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (п. 44 розділу ІІ Порядку № 215).
Територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за територіальним походженням (п. 92 розділу IV Порядку № 215).
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України (перше речення абз. 1 п. 93 розділу IV Порядку № 215).
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою (абз. 2 п. 93 розділу IV Порядку №215).
Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, а стосовно поновлення особи у громадянстві України також відсутні передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України (абз. 5 п. 94 розділу IV Порядку № 215).
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, або стосовно поновлення особи у громадянстві України також будуть встановлені передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України (абз. 6 п. 94 розділу IV Порядку № 215).
За правилами ст. 26 Закону України «Про громадянство України», рішення з питань громадянства можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку до суду.
Отже, законодавством, передбачено позасудовий порядок набуття громадянства України, а рішення, щодо відмови (повернення) заяви (клопотання) підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.
Подібні висновки сформував Верховний Суд і у постановах від 28.06.2023 року у справі № 584/434/21 (провадження № 61-20114св21), та від 19.07.2023 року у справі № 947/16679/21 (провадження № 61-3105св23).
Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 отримав відмову територіального органу Державної міграційної служби України у оформленні набуття громадянства України.
Таким чином, встановлення такого факту у судовому порядку є передчасним.
Та обставина, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 14 грудня 2023 року надало ОСОБА_1 відповідь про те, що підтвердити його належність/неналежність до громадянства України не вбачається можливим і рекомендувало звернутися до підрозділу ДМС України за місцем його, ОСОБА_1 , проживання з усіма наявними у нього документами для отримання детальної інформації, щодо порушеного ним питання, не може бути визнано як повернення заяви (клопотання) про набуття громадянства України, адже за своїм змістом таке роз`яснення не відповідає жодному із рішень, яке може прийняти територіальний орган ДМС України повернення заяви, відмова у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України.
Таким чином, ОСОБА_1 не довів, що у позасудовому порядку не зміг набути громадянства України.
Щодо судової юрисдикції спору у спірних правовідносинах
У постанові Верховного Суду від 19.07.2023 року у справі № 947/16679/21 (провадження № 61-3105св23) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у разі відмови територіального органу Державної міграційної служби України у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України, особа вправі оскаржити таке рішення до суду, у межах якого доводити існування обставин набуття громадянства України, зокрема за територіальним походженням відповідно до п. 29 розділу II Порядку № 215.
Згідно зі ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
За змістом ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.
Відповідно, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.
Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.
Вимоги заявника ОСОБА_1 у цій справі пов`язані з доведенням підстав для набуття ним певного правового статусу громадянства України, не пов`язані з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. За предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Тож, у спірних правовідносинах колегія суддів враховує правову мету звернення заявника до суду, яка полягає у набутті ним певного правового статусу громадянства України. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на публічно-правові відносини заявниць з державою.
Верховний Суд у постанові від 23.05.2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20), вирішуючи питання про юрисдикційність питання про встановлення факту належності довідки заявникові, зазначив, що потрібно виходити з потреби визначати правову природу відносин, що виникли між учасниками справи, віддаючи цьому питанню першочергове значення. Питання про вирішення юрисдикційності спору з`ясовується судами на стадії відкриття провадження у справі, а якщо на стадії відкриття допущено помилку або неможливо було з`ясувати питання юрисдикції, тоді суд на будь-якій стадії розгляду справи вправі закрити провадження з підстав помилкового обрання відповідної юрисдикції. Питання юрисдикції впливає на визначення компетентного суду, належного кола учасників справи, розподіл тягаря доведення тощо, тож має вирішуватися судом пріоритетно до вирішення усіх інших правових питань.
Врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, Верховний Суд визнав недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.
Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 1 цієї статті).
Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360).
Резюмуючи, у спірних правовідносинах ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області у межах та у порядку, встановленому законодавством України, наділене повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації заявниками права, наданого їм згідно із Законом України «Про громадянство України».
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 12 листопада 1994 року підлягає встановленню винятково під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у задоволенні такого клопотання. У справі адміністративної юрисдикції встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2022 року у справі №539/4118/19 (провадження №61-10777сво20).
Вирішуючи заяву, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкриті провадження у даній справі, оскільки встановлення такого факту входить у предмет доказування у межах справи адміністративної юрисдикції, де спірними є публічно-правові правовідносини, що виникли між державою Україна, від імені якої діють органи ДМС України, та фізичними особами, які виявили намір і бажання набути громадянство України за територіальним походженням.
Колегія суддів роз`яснює ОСОБА_1 , що відповідно до Порядку № 215, заявник має подати відповідне клопотання з додатками до нього до територіального органу ДМС України та у разі відмови у задоволенні (повернення) клопотань оскаржити відповідне рішення з доведенням наявності підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, зокрема факту його проживання на території України з 12 листопада 1994 року.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в даному випадку передбачено позасудовий порядок вирішення отримання нового паспорта і віднесено до повноважень інших органів і за законом, що не підлягає розгляду у судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -  
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 26 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.
 
Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба