КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 756/9874/23
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/12564/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача               Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                 Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                     Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Копитіної Яни Сергіївни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року (суддя Белоконна І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого у шлюбі, особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,
 
 встановив:
 
у серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив     визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,15 кв.м, придбану згідно з договором купівлі-продажу від 4 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 3199, яку було придбано за час шлюбу, але за кошти, що належали особисто йому; стягнути з нього на користь ОСОБА_1 80 663,50грн в рахунок компенсації частки від 161 327грн, які були спільною власністю подружжя та використані ним на придбання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,15 кв.м;  стягнути з ОСОБА_1 судовий збір.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 30 грудня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, під час якого у них народилась спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 8 грудня 2020 року шлюб розірвано. Під час шлюбу вони з відповідачкою придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,15 кв.м.
            Позивач стверджував, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, оскільки 20 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ним був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф., за умовами якого він прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 . 8 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_5 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.А., зареєстрований в реєстрі за № 716, за умовами якого 
                                                                       
вони взяли на себе зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу вказаної квартири, визначивши її вартість в національній валюті у сумі, еквівалентній 62 000 доларів США. ОСОБА_5 при цьому, передала йому грошове забезпечення у розмірі 7 993грн, що еквівалентно 1 000 доларів США. 12 вересня 2013 року ним було укладено з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно умов якого, вони погодили суму договору - 668 300грн, а він, на підтвердження майбутніх намір укласти договір, передав продавцям 28 525грн. 20 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_5 , на виконання умов попереднього договору від 8 вересня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрований в реєстрі за № 736, згідно умов якого вони погодили, що продаж квартири здійснюється за 506 973грн, з яких 7 993грн були отримані ним під час укладення попереднього договору, а решту - 498 980грн він отримав під час укладення основного договору. Після цього, 4 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на виконання вимог попереднього договору від 12 вересня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 3199, за умовами якого вартість квартири становила 668 300грн, з яких 28 525грн були передані під час укладення попереднього договору, а решта цього ж дня була в рівних частинах перерахована на банківські рахунки кожного із продавців. Таким чином, він використав на придбання спірної квартири 506 973грн, отримані ним від продажу належної йому на праві власності іншої квартири, а 161 327грн, витрачених на покупку спірної квартири коштів, були спільними коштами подружжя.
            У вересні 2023 року відповідачка звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права їх з  ОСОБА_10 спільної сумісної власності та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину цієї квартири.
            Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка зазначала, що з листопада 2004 року вони з позивачем проживали у цивільному шлюбі в орендованому на власні кошти житлі разом із її сестрою - ОСОБА_11 до жовтня 2011 року. У подальшому вони переїхали до квартири сестри позивача, яка пустувала багато років. 30 грудня 2011 року між ними був укладений шлюб. На весіллі її батьки подарували їм з позивачем 20 000 доларів США для покупки квартири, тітка - 3 000 доларів США, а матір позивача подарувала останньому свою однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно договору дарування зазначеної квартири від 20 квітня 2012 року, останню було оцінено сторонами цього договору у 69 425грн. В подальшому вказану квартиру було продано з метою купівлі квартири для їх з позивачем сім`ї. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них з позивачем народилась дитина -  ОСОБА_12 , а вже 20 вересня 2013 року була придбана спірна квартира. Згідно п. 11 договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_13 купував вищевказану квартиру за спільні кошти їх подружжя, а вона, у свою чергу, надавала згоду на покупку цієї квартири.
            Відповідачка стверджувала, що у придбанні спірної квартири приймали участь її батьки, надавши їм з позивачем як власні, так і запозичені кошти. Більше того, саме за кошти її батьків було зроблено ремонт цієї квартири на суму більш як 400 000грн. Також, завдаток за спірну квартиру в сумі 28 525грн був сплачений саме з коштів, отриманих від її матері, так само як і послуги ріелтора по підбору квартири, державне мито за послуги нотаріуса та збір на обов`язкове державне пенсійне страхування при оформленні 
                                                                                  
договорів. Крім цього, на момент покупки квартири вона мала особисті збереження у розмірі 8 000 доларів США, а також отримала допомогу при народженні дитини від держави у сумі 18 449грн, що було еквівалентно 2 309 доларів США, а також вона взяла в борг 15 000 доларів США. Отже, спірна квартира була придбана їх з позивачем спільними зусиллями та за спільні кошти.
            Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року первісний позов задоволено частково. Визнано особистою приватною власністю  ОСОБА_14 частини квартири АДРЕСА_1 . У іншій частині первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано частину квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за  ОСОБА_15 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині зустрічного позову відмовлено.
            У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Копитіна Я.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.
            Представник відповідачки зазначає, що у п. 11 договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач підтвердив, що купував дану квартиру за спільні кошти подружжя, а відповідачка надавала згоду на укладення такого правочину, при цьому позивач не повідомляв нотаріуса, що купує квартиру за власні кошти. Відтак, враховуючи сталу судову практику Верховного Суду, таке майно є спільної сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у порядку статті 70 СК України.
            Також, представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано проігнорував покази свідків стосовно того, що спірна квартира була придбана саме в інтересах сім`ї та з метою покращення житлових умов дитини, оскільки згідно п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 27 грудня 2007 року, суд має врахувати мету придбання майна, яка дозволяє визначити його правовий статус, як об`єкта спільної сумісної власності. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2021 року у цивільній справі № 295/8319/18.
            Крім цього, представник відповідачки посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував пояснення свідків стосовно того, що квартира була придбана у жахливому стані, тому батьками відповідачки було витрачено понад 400 000грн на її ремонт.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гапека Т.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін посилаючись на те, що твердження представника відповідачки про купівлю квартири за спільні кошти є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що подаровані на весіллі у 2011 році кошти дійсно були використані у 2013 році для купівлі спірної квартири. Посилання на п. 11 договору купівлі-продажу спірної квартири також є безпідставним, оскільки під час укладення договору нотаріус не перевіряє дійсну належність коштів, сплачених за покупку нерухомого майна, та не визначає частки у праві власності кожного з подружжя, оскільки це відноситься до виключної компетенції суду.
            Представник позивача вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив надані у судовому засіданні покази свідків, оскільки ті були суперечливими, не містили 
                                                                                  
однозначних відповідей стосовно значимих обставин справи та не спростовували позицію позивача.          
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Копитіної Я.С., які апеляційну скаргу підтримали, позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Гапеку Т.В., які проти апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
            Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 30 грудня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 8 грудня 2020 року (справа №756/12370/20) (с.с.9 т.1).
            На підставі договору дарування квартири від 20 квітня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 6-744 (далі - Договір дарування), ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру за номером АДРЕСА_2 (с.с.10 т.1).
            Згідно пунктів 3, 4 Договору дарування, квартира складається з однієї кімнати, загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 16,30 кв.м, вартістю 69 425грн.
            8 вересня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрований в реєстрі за № 716, відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений пунктом 6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_2 .
            Відповідно до пункту 5.1 попереднього договору  в рахунок належних за основним договором платежів на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, ОСОБА_2 отримав 7 993грн. В момент розрахунків за основним договором, зазначена сума буде зарахована, як еквівалент 1 000 доларів США. 
            12 вересня 2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скрипником С.М., зареєстрований в реєстрі за № 1208, згідно якого сторони зобов`язались у майбутньому, в строк до 30 вересня 2013 року, укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором (с.с.17 т.1).
            Згідно пунктів 2.4, 2.5 попереднього договору загальна сума договору визначена сторонами у розмірі 668 300грн. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання вищевказаного основного договору купівлі-продажу покупець передав, а власники отримали від покупця гроші в сумі 28 525грн в рівних частках кожний.
            20 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрований в реєстрі за № 736 (с.с.18-19 т.1).
            Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчинений за ціною 506 973грн, з яких 7 993грн отримані продавцем від покупця під час укладення попереднього договору, а решту - 498 980грн продавець отримав від покупця під час укладення цього договору.
            Відповідно до платіжного доручення № 1 від 20 вересня 2013 року, ОСОБА_5 
                                                                                  
перерахувала ОСОБА_16 грошові кошти у сумі 498 980грн, вказавши призначення платежу «оплата за покупку нерухомості» (с.с.24 т.1).
            4 жовтня 2013 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ,  посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 3199. Відчужувана квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 42,1 кв.м, загальною площею 61,15 кв.м (с.с.20-21 т.1).
            Відповідно до пункту 4 договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинений за суму 668 300грн.
            Згідно пункту 11 Договору купівлі продажу, покупець купує вищевказану квартиру за спільні гроші подружжя і ця квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Згода на купівлю квартири надана дружиною покупця - ОСОБА_1 , яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено Скляром О.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 4 жовтня 2013 року за реєстровим № 3198.
            Відповідно до платіжних доручень 1-4 від 4 жовтня 2013 року ОСОБА_2 перерахував на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 159 943,75грн кожному, вказавши призначення платежу «оплата за квартиру зг. Договору куп/прод. № 3199 від 4.10.13р без ПДВ» (с.с.25,26 т.1). 
            Частково задовольняючи позовні вимоги первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 отримав в дар квартиру АДРЕСА_4 , яка перебувала у його особистій приватній власності та яку він відчужив 20 вересня 2013 року за 506 973грн. При цьому, вже 4 жовтня 2013 року ОСОБА_13 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 668 300грн, тому на оплату частини вартості даної квартири ОСОБА_2 витратив особисті кошти, які він отримав від реалізації подарованої йому квартири у розмірі 506 973грн, що дорівнює частини від загальної вартості придбаної квартири.
            Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_16 належить право особистої приватної власності на частини квартири АДРЕСА_1 , частина квартири є спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_17 , яка підлягає поділу між подружжям у рівних частинах.
            Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
                                                                       
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з 
                                                                       
укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З наданої суду першої інстанції копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_2 , як покупець, купує квартиру за спільні гроші подружжя і ця квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (пункт 11). Також у пункті 11 зазначено, що згода на купівлю квартири надана дружиною ОСОБА_1 , яка викладена у заяві, яка посвідчена нотаріально.
Крім цього, у пункті 17 договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 підтвердив, що у момент укладення цього договору усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, ознайомлений з текстом договору, цей договір відповідає його дійсним намірам. У цьому пункті також зазначено, що сторони договору, у тому числі і ОСОБА_2 , розуміє значення та умови договору, його природу, свої права та обов`язки за цим договором і правові наслідки, бажає настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором.
Отже, спірна квартири була придбана за спільні грошові кошти подружжя ОСОБА_17 та у їх спільну сумісну власність, що було визначено сторонами при її придбанні.
Договір купівлі-продажу квартири позивачем не оспорювався, а відтак він є дійсним і підлягає виконанню.
Доводи позивача, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 і яка належала йому на праві особистої власності, не спростовують презумпцію правомірності правочину придбання спірної квартири, за умовами якого ця квартири придбавалася за спільні гроші подружжя і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_17 .
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частин 1 та 2 статті 68 СК України,  розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється 
                                                                                  
співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16.
За обставинами справи, що переглядається, подружжя ОСОБА_17 іншого спільного майна, крім спірної квартири, не мають.
За таких обставин, спірна квартира підлягає поділу між ними у рівних частинах.
Інші доводи апеляційної скарги для вирішення даного спору доказового значення не мають.
Суд першої інстанції вищезазначених обставин та норм матеріального права не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для висновку, що частина спірної квартири була придбана за особисті кошти позивача, а відтак не підлягає поділу між подружжям у рівних частках.
Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про визнання частини квартири спільним майном подружжя з таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати 
                                                                       
Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, «що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.»
Метою заявлених позовів є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
На спірну квартиру поширюється режим спільної сумісної власності, про що сторони зазначили у договорі у момент придбання цього майна, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним майном подружжя задоволенню не підлягають.        
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позову.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені відповідачкою по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд

постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Копитіної Яни Сергіївни задовольнити частково.
            Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
            У порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,15кв.м; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,15кв.м.
            Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_5 , сплачений судовий збір у сумі 10 024грн 50коп.
            В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.І. Ящук