ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
22 квітня 2025 року
м.Харків
справа № 643/16322/24
провадження № 22-ц/818/1869/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2024 року, постановлену під головуванням судді Замікули Б.С., -
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа — Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визначення місця проживання дитини.
Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику. Дії ОСОБА_1 щодо звернення до суду із тотожними позовними заявами визнано зловживанням процесуальними правами. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф у сумі 3 (трьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції у частині визнання дій ОСОБА_1 щодо звернення до суду із тотожними позовними заявами зловживанням процесуальними правами та стягнення з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штрафу у сумі 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9084 грн.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; вважає, що в його діях відсутній факт зловживання процесуальними правами, оскільки він дійсно тричі звертався до Московського районного суду м. Харкова з такою ж самою заявою у межах судових справ № 643/14505/24 (26.11.2024 року), 643/14727/24 (29.11.2024 року), 643/15358/24 (05.12.2024 року), до подачі цієї позовної заяви у справі № 643/16322/24. Водночас такі звернення не можуть вважатися поданням декількох позовів до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями у розумінні п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України. Зауважує, що позовні заяви у межах судових справ № 643/14505/24, 643/14727/24, 643/15358/24 та 643/16322/24 подавалися не одночасно. Позовна заява у межах справи № 643/14505/24 подана 26.11.2024 року, ухвала про повернення прийнята 27.11.2024 року. Позовна заява у межах справи № 643/14727/24 подана 29.11.2024 року, ухвала про повернення прийнята 03.12.2024 року. Позовна заява у межах справи № 643/15358/24 подана 05.12.2024 року, ухвала про повернення прийнята 18.12.2024 року. Позовна заява у межах справи № 643/16322/24 подана 20.12.2024 року, ухвала про повернення прийнята 30.12.2024 року. Маніпуляція автоматизованим розподілом справ полягає у тому, що кожен з поданих численних позовів розподіляється на певного суддю (в межах юрисдикції одного суду) і позивач отримує право вибору головуючого судді у справі, тим самим невілюючи основоположні принципи цивільного судочинства. Відповідно до пункту 10 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Саме таке підтвердження і було зазначено у позовній заяві у межах справи № 643/16322/24. Обставини справи свідчать, що позовна заява у справі № 643/16322/24 надійшла до Московського районного суду м. Харкова 20.12.2024 року, тобто після повернення позовних заяв у справах № 643/14505/24, 643/14727/24 та 643/15358/24. Тому, у позивача, не було право вибору головуючого судді. Отже ухвала суду першої інстанції в частині застосування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 9 084,00 грн є незаконною та необґрунтованою.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвала суду в частині повернення позовної заяви позивачу не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Застосовуючи до позивача заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 9 084,00 грн, суд першої інстанції виходив з того дії ОСОБА_1 мають ознаки зловживання процесуальними правами, що полягають у поданні декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів), з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями. Оскільки позивачем подано до Московського районного суду м. Харкова 4 позовні заяви (справи № 643/14505/24, 643/14727/24, 643/15358/24, 643/16322/24), сторонами у яких зазначено ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (третя особа), а предметом позову у цих справах є визначення місця проживання дитини.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Судом встановлено, що 20 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини. 
23.12.2024 року позивач подав до Московського районного суду м. Харкова заяву про повернення позову по справі № 643/16322/24.
Ухвалою від 30.12.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
Крім того під час судового розгляду, судом першої інстанції встановлено та підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту судової влади (https://ms.hr.court.gov.ua/sud2027/gromadyanam/list_auto_cases/), що позивач (самостійно та через представника) за період з 26.11.2024 року по 20.12.2024 року подав до Московського районного суду м. Харкова 4 позовні заяви (справи № 643/14505/24, 643/14727/24, 643/15358/24, 643/16322/24), сторонами у яких зазначено ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (третя особа), а предметом позову у цих справах є визначення місця проживання дитини.
Дане твердження не спростовується і самим позивачем, яким в обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовна заява у межах справи № 643/14505/24 подана 26.11.2024 року, ухвала про повернення прийнята 27.11.2024 року. Позовна заява у межах справи № 643/14727/24 подана 29.11.2024 року, ухвала про повернення прийнята 03.12.2024 року. Позовна заява у межах справи № 643/15358/24 подана 05.12.2024 року, ухвала про повернення прийнята 18.12.2024 року. Позовна заява у межах справи № 643/16322/24 подана 20.12.2024 року, ухвала про повернення прийнята 30.12.2024 року. 
Дані судові справи подані позивачем до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини.
Тобто позовна заява ОСОБА_1 подана до суду першої інстанції чотири рази, до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
При цьому всі позовні заяви були відкликані позивачем.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною другою статті 44 ЦПК України визначений перелік дій сторони, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Частиною 4 статті 44 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Статтею 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
Відповідно до ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.
Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:
1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;
2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;
3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;
4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;
5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.
Отже, підставою для стягнення в дохід державного бюджету штрафу в порядку процесуального примусу є факт недобросовісної поведінки учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Отже, згідно правового аналізу наведених норм права вбачається, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 45 ЦПК України). Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.
З викладеного можна зробити висновок, що під зловживанням процесуальними правами розуміється цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), перешкоджають гарантованому у п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).
Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.
Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
Найпоширенішими процесуальними зловживаннями є недобросовісне неодноразове подання заяв, клопотань та скарг.
Як встановлено судом та підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту судової влади (https://ms.hr.court.gov.ua/sud2027/gromadyanam/list_auto_cases/) позивач (самостійно та через представника) за період з 26.11.2024 року по 20.12.2024 року подав до Московського районного суду м. Харкова 4 позовні заяви (справи № 643/14505/24, 643/14727/24, 643/15358/24, 643/16322/24), сторонами у яких зазначено ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (третя особа), а предметом позову у цих справах є визначення місця проживання дитини.
Вказані позовні заяви були відкликані позивачем.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції,  що такі дії ОСОБА_1 свідчать про зловживання процесуальними правами, оскільки подання чотирьох однакових позовних заяв до суду з подальшим їх відкликанням вочевидь не має на меті вирішення справи по суті, а обумовлене іншими мотивами позивача.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що зазначені обставини свідчать про наявність підстав для висновку, що такі дії позивача є зловживанням своїми процесуальними правами.
Висновок суду першої інстанції про застосовування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Розмір штрафу визначено судом з урахуванням вимог ст. 148 ЦПК України.
Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                 О.В. Маміна
Судді:                                                                         О.Ю. Тичкова
       В.Б. Яцина

Повне судове рішення виготовлено 23.04.2025 року.