ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2025 р. 	Справа № 520/33332/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-східного офісу Держаудитслужби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., повний текст складено 19.02.25  по справі № 520/33332/24
за позовом                    Східного апеляційного господарського суду  
до                    Північно-східного офісу Держаудитслужби                           Державна судова адміністрація України 
про скасування вимоги
ВСТАНОВИВ:
Східний апеляційний господарський суд звернувся до суду з позовом до Північно-східного офісу Держаудитслужби, в якому просить скасувати вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024 як протиправну.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 адміністративний позов Східного апеляційного господарського суду задоволено. Скасовано вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024 як протиправну.
Північно-східний офіс Держаудитслужби, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу , вважає його незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права. Вказує , що суд необґрунтовано та безпідставно прийшов до висновку про наявність правових підстав для скасування вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 № 202008-14/5000-2024 як протиправної, оскільки в ході ревізії були встановлені порушення, які підтверджуються висновками акту ревізії та первинними документами, поясненнями посадових осіб, тощо, які є додатками до акту ревізії та були досліджені в ході проведення ревізії Східного апеляційного господарського суду та   вважає вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби від 13.11.2024 № 202008-14/5000-2024 про усунення виявлених порушень законною, обґрунтованою та правомірною, оскільки зазначена вимога не порушує прав позивача, відповідає Конституції України, Закону України „Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” та Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 р. № 550. Посилаючись на обставини та обґрунтування, викладенні в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року по справі № 520/33332/24 за позовом Східного апеляційного господарського суду до Північно-східного офісу Держаудитслужби, третя особа – Державна судова адміністрація України про скасування вимоги, повністю. 2. Ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Східного апеляційного господарського суду в повному обсязі.
Східний апеляційний господарський суд подав до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає  рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 у справі № 520/33332/24 законним та обґрунтованим, доводи апелянта такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено , що Північно-східним офісом Держаудитслужби відповідно до п. 1.6.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північно-східного офісу Держаудитслужби на ІІІ квартал 2024 року з 27.08.2024 по 07.10.2024 проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Східного апеляційного господарського суду за період з 01.01.2022 по 31.07.2024.
За результатами проведеної ревізії складено акт від 14.10.2024 № 202004-08/13. Східний апеляційний господарський суд, не погоджуючись з актом, направив заперечення № 10-55/008919 від 19.04.2023 до акта ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Східного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 № 202004-08/13.
Висновок на заперечення направлений листом від 13.11.2024 № 202008-14/4981-2024 та отриманий Східним апеляційним господарським судом 15.11.2024.
На підставі акту від 14.10.2024 № 202004-08/13 Північно-східний офіс Держаудитслужби направив Східному апеляційному господарському суду лист від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024 щодо усунення встановлених у акті ревізії порушень, в якому вимагає - Привести у відповідність дані регістрів бухгалтерського обліку Східного апеляційного господарського суду шляхом перенесення з позабалансового рахунку на балансовий 22 одиниць службового житла (квартири), загальна вартість яких становить 20208588,30 грн.
Вказану вимогу Східним апеляційним господарським судом отримано 18.11.2024.
В обґрунтування вимоги про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024 Північно-східним офісом Держаудитслужби зазначено, що в порушення ст. 145 Господарського кодексу України, пункту 2 та підпункту 3.1.3 підпункту 3.1 пункту 3 розділу ІІ Національного положення (Стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2010 №1202, пункту 4 розділу І та пункту 13 розділу ІІІ Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів суб`єктів державного сектору, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 29.12.2015 № 11, судом не оприбутковано на баланс об`єкти основних засобів (службове житло).
Східний апеляційний господарський суд не погоджується з вимогою Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що викладені аргументи Держаудитслужби щодо необхідності віднесення вартості службових квартир до активу балансу позивача не узгоджуються із нормами чинного законодавства. При віднесенні 21 службової квартири на позабалансовий облік Східний апеляційний господарський суд керувався нормами Національних положень (Стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі, тому, відповідно, вимога Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024 є безпідставною та такою , що підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Приписами  статті 1 Закону № 1402-VIII  передбачено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.
Частинами 3, 4  статті 17 Закону № 1402-VIII  встановлено, що систему судоустрою складають: місцеві суди,  апеляційні суди,  Верховний Суд.
Єдність системи судоустрою забезпечується: фінансуванням судів виключно з Державного бюджету України.
Суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (ч. 1  статті 18 вказаного закону)
Відповідно до  ст. 146 Закону № 1402-VIII  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до  Конституції України.
Видатки на утримання судів визначаються з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Статтею 148 цього ж Закону  передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Контроль за додержанням вимог цього  Закону  щодо фінансування судів здійснюється у порядку, встановленому законом.
Конституційний Суд України в рішенні від 27.10.2020 № 13-р/2020 у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) окремих положень  Закону України «Про запобігання корупції»,  Кримінального кодексу України  виснував про те, що реалізація принципу незалежності судової гілки влади полягає насамперед у відособленості її від інших гілок державної влади, а це означає формування самостійної, автономної й самоуправлінської судової системи поза структурами законодавчої та виконавчої гілок влади.
За позицією Конституційного Суду України будь-які форми та методи контролю у виді перевірок, моніторингу тощо функціонування та діяльності судів повинні реалізовуватись лише органами судової влади та виключати створення таких органів у системі як виконавчої, так і законодавчої влади.
На законодавчому рівні повинні бути створені такі взаємовідносини, які виключали б невиправданий тиск, вплив чи контроль з боку виконавчої або законодавчої влади на судову владу та запобігали б виникненню нормативного регулювання, яке дасть змогу на законодавчому рівні контролювати органи судової влади, а також суддів при здійсненні ними функцій і повноважень, що призведе до втручання у діяльність судової влади та посягання на її незалежність, закріплену в  Основному Законі України.
У підсумку Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.2020 № 13-р/2020 наголосив на тому, що створюючи відповідні органи, запроваджуючи відповідальність (санкції), окремі види контролю, законодавець повинен виходити з принципів незалежності судової влади, невтручання у діяльність судів та суддів.
Повноваження Державної аудиторської служби України для здійснення державного фінансового нагляду з питань  фінансово-господарської діяльності підконтрольних установ визначаються  Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»  (далі - Закон № 2939-XII).
Статтею 2 Закону №2939-XII  передбачено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Зі змісту зазначеного положення  Закону № 2939-ХІІ  слідує, що в останньому закріплено вичерпний перелік підконтрольних контрольно-ревізійній службі установ. Серед вказаного переліку судові органи відсутні.
За приписами п. 3 Положення про Державну аудиторську службу України від 13.02.2016 року №43 основними завданнями Держаудитслужби є: реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягнення економії бюджетних коштів; надання в передбачених законом випадках адміністративних послуг.
У розумінні пп.2 п. 4 цього ж Положення Держаудитслужба здійснює контроль у міністерствах, інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах, суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, установах, організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують державне чи комунальне майно; суб`єктах господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим в кримінальному провадженні.
Тобто  Законом України № 2939-ХІІ  та вказаним Положенням визначений вичерпний перелік підконтрольних відповідачу установ, серед яких суди відсутні.
З вищенаведених норм можна зробити висновок, що чинне законодавство надає право Держаудитслужбі виконувати свої повноваження відносно органів виконавчої влади, яка є окремою гілкою влади згідно із  Конституцією України.
Стосовно діяльності судової гілки влади в Україні діє спеціальне законодавство.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі № 911/782/21 зазначив, що за наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом lex spicialis (лат. - спеціальний  закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального та спеціального  закону  діє спеціальний  закон, а також принципом lex specialis derogate generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний  закон  скасовує дію загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальними.
Відповідно до  рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori);«закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali);«закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali).Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Рішенням Ради суддів України від 09.06.2016 № 44, які є рішеннями органів судової влади і обов`язковими для неї, вже визначалося, що проведення відповідних ревізій/перевірок органами державної фінансової інспекції України загрожує незалежності судів та суддів.
Повноваженнями щодо здійснення контролю за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, ефективністю використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами наділена Державна судова адміністрація України.
Перевірка фінансово-господарської діяльності органів судової влади регіональними органами Держаудитслужби не передбачена ні вищезазначеним  законом, ні іншими нормативно-правовими актами. 
Питання правовірності проведення ревізії у суді вже виступала предметом судового дослідження у справі №804/902/16.
За результатами розгляду названої справи, Верховний Суд у постанові від 30 січня 2020 року дійшов висновку, що зі змісту положень  статті 2 Закону України № 2939-ХІІ   убачається, що в такому закріплено вичерпний перелік підконтрольних контрольно-ревізійній службі установ, серед якого судові органи відсутні.
Колегія суддів вважає за можливим застосування наведеного висновку суду касаційної інстанції у розглядуваній справі, оскільки, як станом на момент виникнення у названій вище справі спірних правовідносин та прийняття Верховним Судом зазначеної постанови, так і на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, положення   статті 2 Закону України №2939-ХІІ  в частині переліку підконтрольних установ, до складу яких відносяться «бюджетні установи», не змінився. Так само не змінилася редакція пункту 12 частини 1   статті 2 Бюджетного кодексу України, в якому наведено визначення бюджетних установ.
Відповідно до приписів частини 5   статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 37 постанови від 30 січня 2020 року у справі №804/902/16 Верховний Суд зробив висновок про те, що суди, як суб`єкти публічного права не підпадають під суб`єктний склад   Закону України №   2939-XII, що свідчить про відсутність правових підстав для здійснення ревізій фінансово-господарської діяльності в судах України органами контрольно-ревізійної служби України.
Виходячи з положень Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та приписів п.3 та пп.2 п. 4 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2016р. №43, яким також визначено вичерпний перелік підконтрольних відповідачу установ, серед яких суди відсутні.  Зокрема, чинне законодавство надає право Держаудитслужби виконувати свої повноваження відносно органів виконавчої влади, яка є окремою гілкою влади згідно Конституцією України, і в той же час не уповноважено здійснювати контрольні заходи стосовно судової гілки влади, щодо діяльності якої в Україні діє спеціальне законодавство.
За наведених вище обставин та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 25.01.2022р. у справі №  911/782/21  та рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020р. № 5-р(II)/2020 та рішенням Ради суддів України від 09.06.2016р. №44 колегія суддів вважає, що повноваженнями на здійснення контролю за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, ефективністю використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами наділена саме Державна судова адміністрація України, у той час як регіональні органи Держаудитслужби  Законом № 2939-ХІІ, Положенням № 43, та іншими нормативно-правовими актами не наділені повноваженнями на перевірку фінансово-господарської діяльності органів судової влади, оскільки жодною нормою Конституції чи нормою Закону «Про Кабінет Міністрів України» Уряд та органи виконавчої влади, у тому числі і Держаудитслужба, не наділені повноваженнями здійснення будь-якого контролю за діяльністю органів судової влади, а законодавець закріплюючи вичерпний перелік підконтрольних Державній аудиторській службі установ, не включив до вказаного переліку судові органи.
Таким чином, суди як суб`єкти публічного права не підпадають під суб`єктний склад Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», що свідчить про відсутність правових підстав для здійснення ревізій фінансово-господарської діяльності в судах України органами державного фінансового контролю.
Частиною 2  статті 19 Конституції України   передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Отже відсутність законодавчої заборони на проведення заходів державного фінансового контролю шляхом інспектування фінансово-господарської діяльності судів не дає підстав здійснювати розширене трактування норми, яка визначає повноваження щодо проведення таких заходів.
Слід звернути увагу, що контроль за надходженням коштів до Державного бюджету України та їх  використанням здійснює Рахункова палата.
Організація, повноваження та порядок діяльності Рахункової палати регламентовані   Законом України «Про рахункову палату» від 02 липня 2015 року № 576-VIII   у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі   - Закон України №576-VIII).
За приписами п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Рахункову палату» (в редакції на момент виникнення спірних відносин) Рахункова палата здійснює фінансовий аудит, аудит ефективності та аудит відповідності, зокрема, щодо проведення витрат державного бюджету, включаючи використання бюджетних коштів на забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Вищої ради правосуддя, Офісу Генерального прокурора та інших органів, безпосередньо визначених Конституцією України; використання коштів державного бюджету, наданих місцевим бюджетам та фондам загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування; здійснення таємних видатків державного бюджету.
Колегія суддів зазначає , що відсутність у Законі України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» повноважень на проведення ревізії позивача, за умови неврегульованості на законодавчому рівні до 19.12.2024, не легітимізує дії органу фінансового контролю.
Можливість врахування судом змін законодавства при визначенні правильності його застосування підтверджується сталою судовою практикою суду касаційної інстанції (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №2-а-3494/11, від 27 липня 2023 року у справі №240/3795/22, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №567/79/23 (пункти 79   83).
Колегія суддів також звертає увагу на Висновок Комітету Верховної ради України з питань інтеграції України до Європейського Союзу щодо проекту Закону про внесення змін до Закону України "Про Рахункову палату" та деяких інших законодавчих актів України (реєстр. №10044-д від 16.09.2024) та Пояснювальну записку від 16.09.2024, в яких обґрунтовано необхідність прийняття змін та деталізації повноважень Рахункової палати.
З аналізу наведеної норму слідує, що виключно  Законом №576-VIII  передбачений механізм здійснення контрольних функцій використання коштів Державного бюджету щодо установ та органів системи правосудця. Як наслідок, інструментом такого механізму є виключно Рахункова палата.
Статтею 130 Конституції  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У державному бюджеті окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій ВРП.
За змістом статей  113,  115,  116 Конституції,  закону «Про Кабінет Міністрів України»  Кабінет Міністрів є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Жодною нормою  Конституції  чи нормою  закону «Про Кабінет Міністрів України»  Кабінет Міністрів та органи виконавчої влади (в тому числі і Держаудитслужбу) не наділено повноваженнями здійснення будь-якого контролю за діяльністю органів судової влади.
Пунктом 1 ч.1 ст.20  закону «Про Кабінет Міністрів України»  на останній покладено виключно обов`язок забезпечити фінансування видатків на утримання судів у межах, визначених законом про державний бюджет, та створити належні умови для функціонування судів та діяльності суддів.
До контрольних функцій Кабінету Міністрів України віднесено питання здійснення контролю за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами, а також органами місцевого самоврядування з питань виконання ними делегованих повноважень органів виконавчої влади та забезпечення координації і контролю за діяльністю органів виконавчої влади щодо запобігання і протидії корупції.
Якщо Кабінет Міністрів України не наділений жодними контрольними функціями щодо судової влади, то і Держаудитслужба, яка є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів через міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю тим більше не може перебирати на себе такі функції.
Статтею 98 Конституції України  визначено, що контроль від імені Верховної Ради за надходженням коштів до державного бюджету та їх використанням здійснює Рахункова палата.
Таким чином, суди як суб`єкти публічного права не підпадають під суб`єктний склад  Закону №2939-XII, що свідчить про відсутність правових підстав для здійснення ревізій фінансово-господарської діяльності в судах України органами контрольно-ревізійної служби України.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідачів повноважень на проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача.
Вказані обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи та охоплюється предметом судового дослідження.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку , що перевірка фінансово-господарської діяльності органів судової влади регіональними органами Держаудитслужби не передбачена вищезазначеним законом  та іншими нормативно-правовими актами та є такою, що не породжує правових наслідків, оскільки така перевірка не повинна була відбутися в силу закону.
Згідно з частиною 2  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При вирішенні даного спору колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах у справах №265/6582/16-ц, №487/10128/14-ц, №487/10132/14-ц, №924/1473/15 звертала увагу на те, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») навіть неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що надання судом оцінки всім важливим аргументам, що були передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного індивідуального акта, який є предметом судового контролю, є визначеною процесуальним законом гарантією справедливого судового розгляду, одним із елементів якого є мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №520/845/2020 та від 04 травня 2022 року у справі №120/6683/20-а.
Колегія суддів окремо наголошує, враховуючи встановлені обставини щодо призначення та проведення перевірки позивача всупереч вимог вищенаведених норм законодавства , які є істотними, колегія суддів не вдається до перевірки встановлених під час перевірки порушень законодавства, а відповідно тягне за собою скасування вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень від 13.11.2024 №202008-14/5000-2024 без надання правової оцінки висновкам по суті виявлених порушень.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом та відповідає доктрині під умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованій Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням установленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.
У контексті оцінки решти доводів сторін слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.
Враховуючи вищенаведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про задоволення позовних вимог, проте не погоджується з мотивами та підставами прийнятого рішення, а тому приходить до висновку про необхідність змінити мотиви та підстави для задоволення позовних вимог з урахуванням правових висновків викладених в даній постанові. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для зміни рішення є рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 
Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 по справі № 520/33332/24  змінити в частині мотивів та підстави для задоволення позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 по справі № 520/33332/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий