ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 727/2377/23
провадження № 61-3238св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Чернівецька міська рада,  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Одовічена Я. В., та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2024 року, прийняту колегією 
у складі суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Чернівецької міської ради і ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення.
В обґрунтування позову вказувала, що вона є власником частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 . За вказаним будинковолодінням рішенням виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящихся від 13 лютого 1954 року зареєстровано земельну ділянку 
площею 3 540 кв.м. Термін користування земельною ділянкою рішенням не визначено.
Рішенням Чернівецької міської ради від 21 грудня 2021 року № 667 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 7310136300:17:001:0303, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану на АДРЕСА_1 .
Вважає, що у зв`язку з набуттям права власності на частину житлового 
будинку АДРЕСА_1 вона стала користувачем земельної ділянки площею 3 540 кв.м і передача ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,1000 га на 
АДРЕСА_1 порушує її права.
Також зазначала, що земельна ділянка, на якій знаходиться її будинковолодіння, огороджена парканом і вільного доступу до спірної земельної ділянки немає. Вказана огорожа є приватною власністю сусідки позивача - ОСОБА_5 .
Крім того, на земельній ділянці, яка відведена ОСОБА_2 , розташовано майно ОСОБА_1 , а саме: гараж, колодязь, вбиральня та огорожа, а отже в силу вимог земельного законодавства України вказана земельна ділянка не є вільною і не може бут передана будь-кому у користування чи у власність.
Крім того, вказувала, що межі спірної земельної ділянки вона не погоджувала. Вхід на територію земельної ділянки можливий лише через її подвір`я, яке огороджене парканом. Діти позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_3 звернулися до Чернівецької міської ради із заявою про надання їм дозволу на складання проекту відведення спірної земельної ділянки, проте їм відмовлено. У подальшому рішення міської ради про відмову у наданні їм відповідних дозволів визнані недійсними та скасовані в судовому порядку.
За таких обставин просила визнати незаконним та скасувати пункт 3 рішення Чернівецької міської ради від 21 грудня 2021 року № 667, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано ОСОБА_2 земельну ділянку у власність. Стягнути з Чернівецької міської ради понесені судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач та інші співвласники будинковолодіння мають право на користування земельною ділянкою, розташованою під будівлями та необхідною для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. На момент прийняття оспорюваного рішення, позивач не мала права користування спірною земельною ділянкою площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка є вільною і на ній не має будь-яких будівель та споруд, які б належали позивачу чи іншим співвласникам вказаного домоволодіння. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати порушеними права позивача оспорюваним нею рішенням міської ради.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 жовтня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що при переході права власності на будівлю новому власнику переходить право користування земельною ділянкою в межах норм, встановлених статтею 88 ЗК України 1970 року, оскільки спірна земельна ділянка значно перевищує ці норми, то співвласникам будинковолодіння 
на АДРЕСА_1 в постійне користування перейшла земельна ділянка в межах норм, передбачених статтею 88 ЗК України 1970 року, та яка зайнята житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, а також яка необхідна для їх обслуговування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У березні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційноїінстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована неврахування судами висновків про застосування статей 92 і 120 ЗК України щодо критеріїв переходу права користування земельною ділянкою до нового власника нерухомого майна, викладених 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року 
у справі № 372/5635/13-ц (провадження № 14-122цс18), від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19), у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18 (провадження № 61-1936св20), 
від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року
у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, 
від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Вказує про відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду про питання застосування статей 92, 141 ЗК України щодо переходу права постійного користування земельною ділянкою від однієї особи до іншої.
Зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, які полягають в тому, що в судовому засіданні в апеляційній інстанції 9 січня 
2024 року був присутнім лише представник Чернівецької міської ради, який надавав пояснення. Представник позивача подав до Чернівецького апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 9 січня 2024 року. У зв`язку з відсутністю позивача та її представника у вказаному судовому засіданні вони були позбавлені права задавати питання представнику Чернівецької міської ради по суті наданих пояснень. 
Позиція інших учасників справи
У червні 2024 року представник Чернівецької міської ради - Сьоміна І. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який не приймається касаційним судом з підстав його невідповідності вимогам частини четвертої статті 395 ЦПК України, а саме - неподанням доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження 
у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року 
у справі № 372/5635/13-ц (провадження № 14-122цс18), від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19), у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18 (провадження № 61-1936св20), 
від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року
у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, 
від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 92, 141 ЗК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
- недослідження судами зібраних у справі доказів та встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами фактичні обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 13 лютого 1954 року № 145 зареєстровано за землекористувачами будівельного кварталу 378/379 
58 342 кв. м земельних площ, виявлені лишки присадибних ділянок залишено в тимчасовому користуванні. За землекористувачами будинковолодіння 
АДРЕСА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 3 540 кв.м. Термін користування земельною ділянкою рішенням не визначено.
З матеріалів інвентарної справи № 17981 будинку 
АДРЕСА_2 суди встановили, що на момент прийняття рішення від 13 лютого 1954 року № 145 власником вказаного будинковолодіння була місцева рада. Ця обставина підтверджується ескізом поверхового плану будинковолодіння та зведеним оціночним актом по будинковолодінню.
Суди встановили, що вперше право приватної власності по вказаному будинку набуто в 1993 році шляхом передачі Чернівецькою міською радою з державного житлового фонду в порядку приватизації громадянам квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням по комунальній власності Чернівецького міськвиконкому 2 серпня 1994 року на підставі розпорядження № 10360 від 1 серпня 1994 року, ОСОБА_6 набув у власність квартиру АДРЕСА_6 . Квартира складається з двох житлових кімнат, вбиральні, комори, веранди.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 6 червня 2001 року придбала в ОСОБА_6 зазначену квартиру АДРЕСА_7 .
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 52/2 від 8 лютого 2005 року доручено Чернівецькому міському комунальному бюро технічної інвентаризації замінити наявні правовстановлючі документи на свідоцтво про право власності: на 43/100 часток будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків і є неподільним з належними до нього будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення 
13 червня 2005 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
7 липня 2006 року співвласники будинковолодіння АДРЕСА_1 уклали договір про виділ у натурі нерухомого майна, що є спільною частковою власністю. За цим договором сторони домовилися про виділ у натурі ОСОБА_1 належних їй часток у будинковолодінні таким чином: ОСОБА_1 виділяються в натурі приміщення загальною площею 80,10 кв.м, які  складаються з частини будинку літ. А, є ізольованими, мають окремий вхід, а також сарай 
літ. П, Р, вольєр МТС та криниця літ К. 
6 липня 2006 року ОСОБА_1 продала 4/100 часток будинковолодіння ОСОБА_7 , в тому числі: 1/3 криниці літ К-1 та 1/3 вбиральні літ. Ф.
21 грудня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 24/100 ідеальних часток будинковолодіння з належними до нього надвірними спорудами на АДРЕСА_1 (колишня 
квартира АДРЕСА_3 ): житловий будинок літ Б загальною площею 48,60 кв.м, сарай літ. Е, 
сарай літ. П, навіс літ. М, 1/3 криниці літ. К-1, 1/3 вбиральні літ. Ф. 
Пунктом 3 рішення Чернівецької міської ради від 21 грудня 2021 року № 667 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке розташоване за земельній ділянці площею 3 540 кв. м. Дана земельна ділянка зареєстрована за землекористувачами будівельного кварталу 378/379 ( АДРЕСА_1 ) на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящихся 
від 13 лютого 1954 року № 145. 
Відомості про вилучення вказаної земельної ділянки або її частини у землекористувачів будинковолодіння 
АДРЕСА_8 відсутні.
Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами: сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення.
Статтею 41 Конституції України, статтями 319, 321, 386 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а отже, використання споруд, належних позивачеві, неможливе без відповідної земельної ділянки.
Фактично підставою позову є встановлення ОСОБА_1 обставин виділення з порушенням статей 116, 118 ЗК України у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яку раніше передано у користування землекористувачам будинковолодіння на АДРЕСА_1  .
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 квітня 2018 року 
у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 9 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21).
Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала наявність порушеного права тим, що у неї та інших співвласників зазначеного будинковолодіння в користуванні перебуває земельна ділянка площею 3540 кв. м. Водночас виділена оспорюваним рішенням міської ради у власність ОСОБА_2 земельна ділянка сформована саме за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні.
Як встановлено судами з матеріалів справи, на момент прийняття рішення виконавчим комітетом Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 13 лютого 
1954 року №145 про реєстрацію за землекористувачами будівельного кварталу 378/379 земельної ділянки площею 3 540 кв. м на АДРЕСА_1 земельні відносини в Україні регулювалися Земельним кодексом Української РСР 
1922 року та Положенням про земельні розпорядки в межах міст та містечок, затвердженим Постановою ВУЦВК РНК УРСР від 23 жовтня 1925 року (далі - Положення 1925). Відповідно до пункту 4 розділу 1 Положення 1925 року підставою для передачі земельної ділянки в користування була постанова відповідного виконавчого комітету.
Главою III Земельного кодексу Української РСР 1922 року було передбачено порядок провадження справ із землеустрою. Серед правових норм, що містяться у зазначеній главі, відсутні положення про необхідність видачі державних актів та реєстрації прав землекористування, а прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було закріплено правило, відповідно до якого право власності та право постійного користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акта, що посвідчує відповідне право.
Втім, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію лише на правовідносини, що виникли після набрання ними чинності.
Крім того, на підтвердження вказаного положення слід зазначити, що, як у Земельному кодексі Україської РСР 1970 року, так і у Земельному кодексі України 1990 року, серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не було такої підстави як неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав.
Такі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 727/10679/17 (провадження № 61-22827св19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц 
(провадження № 14-122цс18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «ЗК Української РСР 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею. Поняття користування землею у ЗК Української РСР 1990 року поряд з постійним передбачало тимчасове користування. ЗК України визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, проте не надав визначення праву тимчасового користування, яке продовжує існувати на підставі рішень, прийнятих відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом 
України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», визнаються державою. Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України».
Відповідно до пункту 7 розділ X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції від 25 жовтня 2001 року) громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.
Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563-XII «Про земельну реформу» з наступними змінами громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української PCP, повинні 
до 1 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.
Однак рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-17/2005 від 22 вересня 2005 року положення пункту 6 Постанови  Верховної  Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХII (563-12 ) з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і  організаціями  після  закінчення  строку  оформлення права  власності  або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. У мотивувальній частині рішення Конституційним Судом України зазначено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
У постанові від 5 листопада 2019 року в справі № 906/392/18 
(провадження № 12-57гс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених 
статтями 140-149 ЗК України. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року 
№ 5-рп/2005».
А відтак, неоформлення попереднім власником будинку ОСОБА_6 права користування землею не припиняє зазначене право ОСОБА_1 на раніше надану землекористувачам земельну ділянку площею 3 540 кв. м на 
АДРЕСА_1 та свідчить про помилковість висновку судів попередніх інстанцій про те, що попередній власник квартири АДРЕСА_7 за вказаною адресою ОСОБА_6 не набув права користування земельною ділянкою площею 3 540 кв.м.
Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені 
статтями 118, 122 ЗК України.
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За частиною п`ятою статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
За положеннями статті 123 ЗК України, яка регулює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, у редакції на момент прийняття оспорюваного рішення, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою, визначених статтею 141 ЗК України, є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові від 30 серпня 2022 року в справі № 816/1335/17 (адміністративне провадження № К/9901/42892/18) Верховний Суд вказав, що «затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність іншій особі з подальшим наданням цієї ділянки у власність, суперечить положенням 
частини п`ятої статті 116 ЗК України, якою передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відтак, вказані обставини є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою».
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (пункт 56).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та не заперечується сторонами, що земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером 7310136300:17:001:0303, яка на підставі оспорюваного рішення Чернівецької міської ради від 21 грудня 2021 року № 667 передана ОСОБА_2 безоплатно у власність, сформована саме за рахунок земельної ділянки площею 
3540 кв. м, яка на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 13 лютого 1954 року № 145 зареєстрована за землекористувачами будівельного кварталу 378/379 на АДРЕСА_1 та при прийнятті оспорюваного рішення не була вилучена у законних землекористувачів.
Оскільки підстави позову ОСОБА_1 про те, що виділена ОСОБА_2 земельна ділянка сформована за рахунок земельної ділянки площею 3 540 кв. м, яка за чинним рішенням  виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих 
від 13 лютого 1954 року № 145 перебуває у її (позивача) користуванні, знайшли своє підтвердження, і матеріали справи не містять відомостей про вилучення земельної ділянки у землекористувача ОСОБА_1 чи погодження останньою як землекористувачем передачі частини земельної ділянки ОСОБА_2 у власність в контексті вимог статей 116, 118 ЗК України, вимоги позивача щодо необхідності захисту її речового права є обґрунтованими.
Відповідно до статті 121 ЗК України (в редакції 2005 року), на яку посилалися суди, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
Проте висновок суду про те, що ОСОБА_1 набула право користування лише тією частиною земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування будинковолодіння, у межах норм, визначених статті 121 ЗК України, тобто 
площею 0,10 га, не ґрунтуються на законі, оскільки наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_1 мала всі підстави вважати, що, щонайменше, за придбаним нею будинковолодінням закріплена земельна ділянка 
площею 3 540 кв. м, на право користування якою вона згідно із земельним законодавством має право незалежно від наявності або відсутності у неї правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, оскільки зміна законодавства, за загальним правилом, не може впливати на існування права.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахуванням судами попередніх інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18 (провадження № 61-1936св20), 
від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року 
у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, 
від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, щодо процесуальних питань стандартів доказування, фактичних обставин, які підлягають встановленню і доказуванню в справі, а також завдань цивільного судочинства, оскільки суд досліджує питання правильності застосування судами норм матеріального права, які підлягають застосуванню у правовідносинах, що виникли, у разі доведеності порушення прав позивача.
Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування 
статей 92, 141 ЗК України.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, сформовано правовий висновок, що особа може бути позбавлена набутого у встановленому порядку права постійного користування земельною ділянкою лише у випадках, визначених статтями 141-149 ЗК України, зокрема, внаслідок добровільної відмови від земельної ділянки чи за наявності інших підстав, визначених у статті 141 ЗК України, або внаслідок примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється виключно в судовому порядку.
У постанові від 30 червня 2021 року у справі № 727/10679/17 
(провадження № 61-22827св19) Верховний Суд викладав правовий висновок щодо переходу права тимчасового користування земельною ділянкою за нормами Земельного кодексу Української РСР 1922 року, Земельного кодексу Української РСР 1970 року та Земельного кодексу України 1990 року.
У постанові від 30 серпня 2022 року в справі № 816/1335/17 (адміністративне провадження № К/9901/42892/18) Верховним Судом сформовано правовий висновок щодо обов`язкового припинення права попереднього користування перед передачею такої земельної ділянки у власність третій особі, відповідно до якого передача у власність чи користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, можливо лише після припинення права власності чи користування в порядку, визначеному законом або вилучення за погодження землекористувача.
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин касаційна скарга є обґрунтованою, наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України, щодо застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року 
у справі № 372/5635/13-ц (провадження № 14-122цс18), підтверджена під час касаційного провадження. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи судом встановлені повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права,  оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню на підставі статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу, скасовує судові рішення і ухвалює нове рішення про задоволення позову, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 5 106,41 грн (1 073,60 грн + 1 610,41 грн + 2 422,40 грн) підлягають стягненню з Чернівецької міської ради та ОСОБА_2 - по 2 553,20 грн з кожного.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 жовтня 
2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Визнати незаконним та скасувати пункт 3 рішення Чернівецької міської ради 
від 21 грудня 2021 року № 667, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 7310136300:17:001:0303 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на 
АДРЕСА_1 .
Стягнути з Чернівецької міської ради та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 2 553,20 грн з кожного у відшкодування судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік