УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 161/8125/24
провадження № 51-1301 ск 25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від  16 жовтня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року і
встановила:
Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2024 року, залишеним без змін 18 лютого 2025 року Волинським апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна.
Вирішенопитаннящодоречовихдоказівтапроцесуальнихвитратукримінальномупровадженні.
Судвизнав  ОСОБА_5 виннимувчиненнізаобставин, викладенихувироку, незаконногопридбання, зберігання, пересилання з метоюзбуту та збуті наркотичних засобів, особливо небезпечних психотропних речовин у місця позбавлення волі за попередньою змовою групою осіб.
Згідно з вироком   ОСОБА_5  за попередньою змовою групою осіб та особою, щодо якої провадження закрито у зв`язку зі смертю, придбав із метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину - PVP та наркотичні засоби - метадон і бупренорфін, котрі переніс до місця проживання на АДРЕСА_1 . Надалі, виконуючи попередні домовленості засуджений переніс згадані речовину та засоби до різних відділень ТОВ «Нова пошта» (у м. Нововолинську на вулицях Митрополита Шептицького, 23 та Левка Лук`яненка 13-А; у м. Луцьку на вул. Кравчука, 17) і звідти 1, 16, 21, 28 вересня та  5 жовтня 2022 року переслав до Державної установи «Луцький слідчий ізолятор», що на вул. Нестора Бурчака, 3 у м. Луцьку. Під час огляду поштових відправлень у  речах були виявлені: згортки з  PVP, загальною вагою 0,1571 г, 0,0174 г, 0,0101 г, 0,3365 г, 0,4359 г; таблетки з метадоном, загальною вагою 0,0432 г, 0,00044 г, 0,0444 г; таблетка та фрагменти таблеток з бупренорфіном, загальною вагою  0,0037 г.
Справу було розглянуто за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на несправедливість заходу примусу через суворість, просить на підставах, передбачених частинами 2, 3 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), змінити судові рішення стосовно ОСОБА_5 , пом`якшити покарання, застосувавши положення ст. 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що суди попередніх інстанцій усупереч статтям 50, 65 вказаного Кодексу повною мірою не врахували пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих, а також усіх даних про особу засудженого, котрий раніше не судимий, тяжко хворий, має постійне місце проживання, надав слідству викривальні показання, не ухилявся від органів досудового розслідування та суду, нових кримінальних та адміністративних правопорушень не вчиняв. Вважає, що наведене зумовлює необхідність звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на  таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність юридичної оцінки діяння за ч. 2 ст. 307 КК у касаційній скарзі не оспорюється. 
Доводи захисника про недодержання судами попередніх інстанцій норм права, котрі регулюють загальні засади призначення покарання, є необґрунтованими. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та  індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, щоз огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Отже, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами, класифікацією злочинів (ст. 12 КК) і формою вини, а й з обставинами кримінального провадження і суспільною небезпечністю конкретного діяння, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.
Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_5  не було порушено.
Як убачається з копії вироку, призначаючи  ОСОБА_5  покарання, місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким, його суспільну небезпечність та характер учинених конкретних діянь.
Усупереч твердженням у скарзі суд узяв до уваги визнання засудженим провини, щире каяття, відсутність обтяжуючих обставин, не настання дійсної шкоди від злочинів, оскільки інкриміновані дії здійснювались під контролем правоохоронців, а  також незадовільний стан здоров`я ОСОБА_5 та інші дані про його особу, котрий має постійне місце проживання, утримував матір похилого віку, вперше притягається до кримінальної відповідальності, зобов`язався надалі дотримуватися бездоганної поведінки. Зваживши на все це, місцевий суд призначив покарання із  застосуванням ст. 69 КК, тобто за розміром нижче від найнижчої межі, установленої в санкції ч. 2 ст. 307 вказаного Кодексу.
Водночас, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення проти здоров`я населення, кількості епізодів протиправної діяльності, що становлять підвищену суспільну небезпеку, суд умотивовано вирішив неможливим досягнення мети заходу примусу без ізоляції засудженого від суспільства.
Переконливих і достатніх аргументів, які би свідчили про протилежне в поданій касаційній скарзі не наведено.
Правових підстав вважати, що обране ОСОБА_5 із застосуванням ст. 69 КК покарання є явно несправедливим через суворість, немає. 
Таким чином, визначене за вироком передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого є необхідним й достатнім для його виправлення та запобігання нових кримінальних правопорушень.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, котрий за змагальною процедурою належно розглянув апеляційну скаргу захисника і  з  викладенням докладних мотивів та відповідних підстав відмовив у її задоволенні. 
Оспорювана ухвала відповідає положенням ст. 419 КПК.
Щодо посилань захисника на тяжкі хвороби засудженого, то в розрізі установлених в цій справі фактичних обставин таке автоматично не зумовлює застосування ст. 75 КК. Натомість питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішено в порядку виконання вироку за правилами п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК.
Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.
Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_4 .
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від  16 жовтня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                         ОСОБА_3