УХВАЛА
 
16 квітня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 718/4211/23
провадження № 61-4317ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Брусницької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_4 про визнання права на частку нерухомого майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Брусницької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_4 про визнання права на частку нерухомого майна. 
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 04 травня 1985 року укладено шлюб. Подружнім життям почали проживати та обвінчалися раніше у 1983 році, цього ж року у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 .
 
Подружжя з 1983 року проживали у домоволодінні батька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 , де були зареєстровані та разом вели спільне господарство.
 
Вказувала, що це домогосподарство відносилось до колгоспної суспільної групи господарств, а отже мало статус колгоспного двору, де головою двору був ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та складалось з: житлового будинку, побудованого батьками ОСОБА_4 у 1957 році та введеного в експлуатацію 1959 році, загальною площею 52 кв. м, житловою площею 29 кв. м, господарських будівель та споруд. Вказані будівлі і споруди, прибудови до них розташовані на території сільської ради, якою відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року.
 
ОСОБА_1 з 1983 року до 1988 року не була працевлаштованою, оскільки здійснювала догляд за двома малолітніми дітьми.
 
Проте вже з 1988 року регулярно їздила з чоловіком на заробітки, а з 1992 року працювала на цегельному заводі в с. Станівці, мала дохід, власним коштом і працею разом із чоловіком перебудували батьківський будинок, змінили планування будинку та добудували господарські будівлі. Всю роботу здійснювали одностайно, тобто спільно робили благоустрій для зручного проживання сім`ї з трьох дорослих людей та трьох дітей, мали спільне господарство, у веденні якого допомагали діти, яким станом на 1991 рік було 6 і 8 років.
 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.
 
Оскільки станом на 01 січня 1991 року у домогосподарстві були зареєстровані п`ять осіб, то кожному члену двору належало по 1/5 частки домоволодіння.
 
Так, зареєстрованими та фактично проживали в домогосподарстві: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , а його майно у вигляді 1/5 частки домоволодіння ніким не успадковано.
 
У добровільному порядку оформити право власності на господарство неможливо, оскільки один зі співвласників ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7, самостійно використовує будинок та не визнає право власності колишньої дружини та дітей на будинок, а тому відмовляється оформити право власності лише на свою частку.
 
З метою визнання права власності на частку майна у колгоспному дворі у позасудовому порядку позивачі звертались до ЦНАП Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області.
 
17 жовтня 2023 року отримали рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій № 69772189, оскільки звернулась особа, яка не являється головою домогосподарства. Окрім того, для реєстрації права власності необхідний документ, який посвідчує речове право на земельну ділянку, який також відсутній, адже право власності на земельну ділянку не видавалось, земля просто закріплена за домогосподарством. Технічний паспорт також відсутній, оскільки виключно голова двору ОСОБА_4 може звертатись за його виготовленням, чого останній не вчиняє.
 
Позивачі просили суд визнати за кожним з них право власності на 1/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частки домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частки домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 
У квітні 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року                          № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.
 
Як встановлено в оскаржуваній постанові вартість будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , складає 204 181,00 грн, відтак 1/5 його частини становить 40 836,20 грн.
 
Отже, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 30 = 90 840,00 грн) та становить 81 672,40 грн.
 
Представником заявниці у касаційній скарзі зроблено посилання на випадки, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Проте, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника (підпункт «в») пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої                                   статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої                               статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Брусницької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_4 про визнання права на частку нерухомого майна відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Судді:          	  І. Ю. Гулейков                                                    Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник