ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3490/25 Справа № 214/3463/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 214/3463/24 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зеленяк Єгор Сергійович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченко А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 20 грудня 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивований тим, що 03 січня 2019 року між сторонами було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 . 
Рішенням суду від 17 квітня 2023 року шлюб між сторонами розірвано, тривалий час, близько 4 років, відповідачка постійно проживає в Республіці Туреччина та влаштовує своє особисте життя, перервавши спілкування з дитиною майже відразу після її народження. Оскільки з моменту виїзду відповідачки за межі країни їх доньці ще не було й року, ОСОБА_2 не має емоційного зв`язку з дитиною, відсутність якого також відгукується у доньки до матері. За весь час перебування відповідачки за кордоном вона не проявляла інтересу до доньки, не цікавилась її життям, здоров`ям, не приймала участі у забезпеченні життя та підтримці. 
Рішенням Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 16 серпня 2023 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком дитини, за змістом якого установлено факт проживання дитини з батьком та забезпечення ним належних умов для виховання , розвитку та навчання дитини, відсутність матері ОСОБА_2 в житті дитини. 
Тому, ураховуючи зазначені обставини та якнайкращі інтереси дитини, оскільки відповідачка не підтримує стосунків з дочкою протягом тривалого часу, не цікавиться її життям, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, просить застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та задовольнити заявлені вимоги.
На підставі наведеного вище позивач просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що вже довгий період часу (біля 4 років) відповідачка постійно проживає в республіці Турція та влаштовує своє особисте життя. В 2020 році, невдовзі після народження доньки, відповідачка виїхала за межі України та перервала спілкування з донькою. Оскільки, на момент виїзду відповідачки в республіку Турція, доньці сторін ще не було одного року, тому відповідачка не має емоційного зв`язок з донькою, відсутність якого також відгукується у доньки до матері. За весь час, починаючи з початку 2020 року, відповідачка не проявляла інтересу до життя доньки, її інтересів, здоров`я, не приймала участі в забезпеченні життя та підтримці.
Апелянт зазначає, що у відповідності до Рішення Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 16 серпня 2023 року № 295 було, зокрема, вирішено визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком ОСОБА_1 . Згідно змісту вказаного рішення, встановлено, що відповідно до акта обстеження від0 8 серпня 2023 року, складеного працівниками служби у справах дітей виконкому районної у місті ради, громадянин ОСОБА_1 створив належні житлово-побутові умови для розвитку, навчання та виховання малолітньої доньки. Також зазначено, що мати ОСОБА_2 з сім`єю не проживає. Окрім цього, ОСОБА_2 надала до служби у справах дітей виконкому районної у місті ради пояснення, у яких зазначено, що вона з 2020 року разом з малолітнім сином від попередніх відносин, проживає в Турецький республіці і не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої доньки разом з її батьком. Будь-яких побажань про спілкування чи інше місце проживання з малолітньої донькою відповідачка не зазначала, як і не зазначала та не зверталася із будь-якими скаргами на позивача щодо спілкування (перешкоджання спілкування) з малолітньої донькою.
Важливим апелянт вважає і те, що у зв`язку із відсутністю матері в житті доньки часто виникають складнощі із взаємодією з державними органами, приватними структурами, комунальними закладами з питань пов`язаних із оформленням різних документів, відвідуванням лікарів.
Також апелянт зазначає, що виховання та повноцінне забезпечення дитини усім необхідним для повноцінного розвитку вже тривалий час покладено на позивача. В свою чергу, відповідачкою було свідомо обрано такі життєві умови за яких її участь у вихованні доньки є відсутньою, що є прямими обґрунтуванням злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, виходячи із змісту ст. 164 СК України. Фактор повномасштабної війни на території України, з усіма супутніми загрозами в тому числі і у вигляді постійних ракетних обстрілів міста Кривого Рогу, в якому проживає позивач із донькою, не вплинув на поведінку відповідачки по відношенню до дитини. Емоційний зв`язок між матір`ю та донькою, за цей тривалий період був остаточно розірваний.
Вимоги позивача щодо доцільності застосування такого заходу впливу, як позбавлення батьківських прав стосовно відповідачки, обґрунтовуються, зокрема, висновком районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідачки відносно малолітньої доньки, в якому виконком Центрально-Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідачку відносно малолітньої доньки.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та прсив її задоовльнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині – залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 104), яка проживає з батьком та не оспорюється сторонами у справі.
Згідно характеристики на ОСОБА_7 , вихованку перед шкільної групи № 2 КЗДО (ясла-садок) № 39 КМР від 26 липня 2023 року та від 19 березня 2024 року, ОСОБА_4 відвідує КЗДО № 39 з 01 вересня 2020 року, дуже любить свого тата і завжди чекає його приходу, який дбайливо ставиться до виховання доньки та прислухається до порад педагогів. Мати в дитячому садочку за час перебування ОСОБА_4 ні разу не з`являлася і участі в житті та вихованні доньки не приймає (а.с. 9,10).
Позивач ОСОБА_1 офіційно працевлаштований та позитивно характеризується за місцем роботи (а.с. 9, 12).
Згідно довідки за місцем проживання, складеної 24 липня 2023 року головою квартального комітету № 54, ОСОБА_1 проживає разом з малолітньою ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Рішенням Виконавчого комітету Центрально-Міської районної в місті ради від 16 серпня 2023 року за № 295, зі згоди матері дитини та враховуючи обстеження місця проживання дитини, яка фактично проживає з батьком, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 14-15).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні дитини, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Устатті 7 СК Українивизначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Положеннямистатті 1 Закону України «Про охорону дитинства»встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосуваннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).
У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першоюстатті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантованістаттею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положеньстатті 164 СК Україниє усталеною.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватисяі брати участь у її вихованні.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першоюстатті 164 СК Українидля позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з батьком.
Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні дочки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).
Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що факт не невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, на чому наголошує позивач, бажання останнього захистити інтереси дочки в майбутньому, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки ОСОБА_2 .
Вирішуючи питання щодо обгрунтованості Висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції правильно не взяв його до уваги, оскільки Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).
Так, відповідно до висновку районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконком Центрально-Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зі змісту вказаного висновку вбачається формальний підхід до вирішення питання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки він ґрунтується виключно на тексті позовної заяви без установлення фактичних даних органом опіки та піклування, проведення роботи зі встановлення обставин справи, натомість у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що у випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливості надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Указані відомості у висновку органу опіки та піклування відсутні, підстави з яких випливає встановлення органом опіки та піклування відсутності фінансової та матеріальної допомоги дитині відповідачкою, текст висновку не містить, як і не містить підстав та доказів на встановлення факту відсутності ОСОБА_2  у житті дитини, самоусунення її від виховання та розвитку  ОСОБА_4 , тощо. З поданого висновку суд не може встановити перелік заходів та робіт органу опіки та піклування на виконання ухвали суду від 15 квітня 2024 року, хоча проведення таких заходів є прямим обов`язком органу опіки та піклування, покладеного на нього ст. 19 СК України. 
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 759/14651/22 (провадження № 61-11158св24).
Колегія суддів зазначає, що Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не містить достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав щодо її дочки. У свою чергу позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.
Виходячи із наведеного, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків, а саме відсутність спілкування з дочкою, не свідчить про наявність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її дочки, яка проживає разом з батьком, оскільки недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування нею своїми обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зеленяк Єгор Сергійович, залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року. 

Головуючий: 

Судді: