ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" березня 2025 р.                                                                   Справа №914/418/24
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                                                       Бойко С.М.,
суддів:                                                                                                     Бонк Т.Б., 
                                                                                                              Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Гавриляк І.В.

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства "Будіндустрія-1" б/н від 05.09.2024,
на рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 суддя: Петрашко М.М., м. Львів, повний текст рішення складено 21.08.2024,
та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2024 суддя: Петрашко М.М., м. Львів, повний текст додаткового рішення складено 03.09.2024,
у справі №914/418/24
за позовом приватного підприємства "Будіндустрія-1"
до відповідача приватного підприємства "Нова Компанія"
про стягнення 897 573,70 грн.

явка учасників справи: 
від позивача: не з`явився ;
від відповідача:. Билень Т.Я.;

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
12.02.2024 приватне підприємство "Будіндустрія-1" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Компанія" про стягнення 897573,70 грн., з яких 857 677,52 грн. - основний борг, 6274,00 грн - 3% річних та 33622,18 грн - інфляційні витрати.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, що виникли між сторонами на підставі договору поставки від 30.09.2021укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Компанія" (постачальник) та приватним підприємством "Будіндустрія-1" (покупець) за №30/09/2021, відповідно до пункту 1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти щебінь гранітний різної фракції, щебеневу суміш та відсів (надалі - товар) та своєчасно оплатити його вартість на умовах, визначених цим договором.
За умовами договору позивач  здійснив замовлення та попередню оплату на поставку товару на суму 857 677,52 грн., проте відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо постачання товару на цю суму.
Також позивач зазначає, що 27.11.2023 надіслав відповідачу претензію від 24.11.2023 з вимогою виконати зобов`язання з поставки товару або повернути отриману попередню оплату протягом 7 днів з дня отримання вимоги.
Відповідач здійснив часткову передачу товару  і не виконав пред`явлені йому вимоги у повному обсязі, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 857677,52 грн. 
При цьому позивач посилається на частину другу статті 693 Цивільного кодексу України, ч. 2 статті 625 ЦК України, де  за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу 6274,00 грн. - 3% річних та 33622,18 грн. - інфляційних витрат.

Короткий зміст заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідач до закінчення судових дебатів заявив клопотання про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши при цьому, що докази на підтвердження їх розміру будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у даній справі.
12.08.2024 приватним підприємством "Нова Компанія" подано заяву (вх.№20039/24/24 від 12.08.2024) про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить долучити до матеріалів справи докази понесених судових витрат та стягнути з позивача 21000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 819 252,32 грн. основного боргу. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 6 274,00 грн. та інфляційних витрат в сумі 33 622,18 грн. 
Як встановлено судом, позивачем безпідставно заявлено позов на суму 38 425,20 грн., оскільки поставка на таку суму відбулась до подання позовної заяви. 
Окрім того, встановлено судом, що після відкриття провадження у справі відповідач частково повернув позивачу кошти на суму 636 735,92 грн (платіжна інструкція №202 від 14.03.2024) та частково здійснив поставку товару на загальну суму 182 516,40 грн. 
Судом, у даній справі, не встановлено порушення відповідачем умов договору щодо передачі товару позивачу в кількості та строк обумовлений сторонами.
В задоволенні решти позовних вимог щодо 3 відсотків річних та інфляційних втрат  відмовлено, оскільки позивачем не доведено невиконання чи прострочення виконання зобов`язання з поставки товару відповідачем з посиланням на умови договору поставки.
Додатковим рішенням господарського суду Львівської області від 22.08.2024 заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі №914/418/24 задоволено. Стягнуто з приватного підприємства "Будіндустрія-1» на користь приватного підприємства "Нова Компанія" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн. 
Як зазначив суд, виконавець надав замовнику такі послуги:
- усна консультація з вивченням наданих документів (1 година) – 1 000,00 грн.;
- підготовка процесуальних документів (клопотання, відзив), відправлення іншим учасникам справи, подача до суду (8 годин) – 8 000,00 грн.;
- участь в судових засіданнях адвоката 19.03.2024, 14.05.2024, 06.06.2024, 18.07.2024 та 08.08.2024 (6 годин) – 12 000,00 грн.
Керуючись критеріями розумності розміру адвокатських витрат, враховуючи обсяг наданих представником відповідача послуг та виконаних робіт, оцінивши обґрунтованість таких витрат, співмірність заявленого відповідачем розміру витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, суд дійшов висновку, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн. є обґрунтовані та підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.
06.09.2024 до Західного апеляційного господарського суду через систему електронний суд надійшла апеляційна скарга приватного підприємства "Будіндустрія-1" б/н від 05.09.2024 на рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 в справі № 914/418/24.
06.09.2024 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга приватного підприємства "Будіндустрія-1" б/н від 05.09.2024 на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2024 у справі №914/418/24.
Апелянт зазначає:
-          суд безпідставно відмовив у стягненні 3% річних та інфляційних втрат;
-          суд безпідставно відмовив у стягненні судових витрат на правову допомогу та судового збору;
-          суд безпідставно задоволив заяву про стягнення правової допомоги на користь відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив доводи апелянта. Зазначив, що матеріалами справи спростовуються усі доводи апелянта. 
12.03.2025 року в судове засідання  представник позивача не з`явився.
Згідно з ч. ч. 3, 11 ст. 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ч. 10 цієї статті та ч. 2 ст. 271 цього Кодексу і суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача про час та дату судового засідання було повідомлено належним чином.
У цій справі участь представників сторін в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась..
Виходячи зі ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Зважаючи на те, що явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась,  матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу  за відсутності представників позивача.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
30.09.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Компанія" (постачальник) та приватним підприємством "Будіндустрія-1" (покупець) укладено договір поставки №30/09/2021, відповідно до пункту 1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти щебінь гранітний різної фракції, щебеневу суміш та відсів (надалі - товар) та своєчасно оплатити його вартість на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 3.1. договору, поставка товару здійснюється на умовах EXW (Франко-завод) зі складу постачальника транспортом покупця та за його рахунок, адреса приймання-передачі товару вказується у заявці покупця, відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів “Інкотермс” (2010).
Пунктами 3.2. та 3.3. договору встановлено, що покупець надає постачальнику підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою покупця заявку на поставку відповідної партії товару, наведену у додатку №1, що є невід`ємною частиною договору. Заявка є окремим документом, що надається постачальнику у письмовій або усній формі, по факсу, електронній пошті або засобами поштового зв`язку, яка визначає найменування, асортимент, кількість товару та інші необхідні умови для здійснення поставки.
Відповідно до пунктів 3.6. та 3.7. договору, товар повинен бути поставлений покупцю в термін, погоджений у заявці з постачальником, на кожну окрему партію товару, відповідно до умов цього договору. Датою поставки (передачі) товару постачальника у власність зазначена в товарно-транспортних накладних, що підтверджує отримання товару покупцем.
Згідно з пунктами 5.1., 5.2. та 5.3. договору, ціна товару та порядок розрахунків погоджується сторонами та зазначається в рахунках-фактурах та специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору. Ціна товару встановлюється у національній валюті України - гривні. Загальна вартість цього договору (ціна договору) складається із загальної вартості товару, поставленого постачальником на користь покупця в період дії договору, і формується з вартості товару, зазначеної у всіх рахунках-фактурах та специфікаціях, підписаних сторонами до цього договору.
Пунктом 5.4. договору встановлено, що покупець оплачує кожну партію товару на умовах повної попередньої оплати.
Як зазначено у позовній заяві, покупець здійснив замовлення та попередню оплату на поставку товару на суму 857 677,52 грн., однак відповідач, за позицією позивача, не виконав взяті на себе зобов`язання щодо постачанням товару на цю суму.
Також позивач зазначає, що 27.11.2023 він надіслав відповідачу претензію від 24.11.2023 з вимогою виконати зобов`язання з поставки товару або повернути отриману попередню оплату протягом 7 днів з дня отримання вимоги.
Як стверджує позивач, відповідач здійснивши часткову передачу товару так і не виконав пред`явлені йому вимоги у повному обсязі, а будь – які  перемовини чи прохання повернути попередню оплату ним ігноруються, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 857677,52 грн. При цьому позивач посилається на частину другу статті 693 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. 
Керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу 6 274,00 грн. - 3% річних та 33 622,18 грн. - інфляційних витрат.
З огляду на вищезазначене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 897573,70 грн., з яких 857677,52 грн. - основний борг, 6274,00 грн. - 3% річних та 33622,18 грн. - інфляційні витрати.
Як встановлено судами, після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, позивачем подано уточнення позовних вимог (вх.№19387/24 від 01.08.2024) та додаткові пояснення (вх.№19383/24 від 01.08.2024) згідно з якими позивач зазначає, що відповідачем сплачено суму основного боргу в розмірі 857 677,52 грн та просить стягнути з відповідача 6 274,00 грн. - 3% річних та 33 622,18 грн. - інфляційних витрат.
Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Компанія" зазначає, що позовні вимоги викладені в позовній заяві не визнаються повністю.
Зокрема відповідач посилається на пункт 3.1. договору, згідно з яким поставка товару здійснюється на умовах EXW (Франко-завод) зі складу постачальника транспортом покупця та за його рахунок.
Як вказано у відзиві на позовну заяву, обставини справи, обґрунтування позовних вимог та сума заборгованості, що заявлена позивачем не відповідає дійсності.
Що стосується 3% річних та інфляційних втрат, які нарахував позивач, відповідач зазначив, що він не порушив умов договору щодо строків поставки товару, оскільки сам відповідач згідно з пунктом 3.1. договору не здійснював відбір товару.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.
Щодо оскарження рішення в частині відмови в стягненні стягнення 3% річних в сумі 6 274,00 грн. та інфляційних витрат в сумі 33 622,18 грн.  
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем безпідставно заявлено позов на суму 38425,20 грн.
Окрім того, після відкриття провадження у справі відповідач частково повернув позивачу кошти на суму 636735,92 грн. (платіжна інструкція №202 від 14.03.2024) та частково здійснив поставку товару на загальну суму 182516,40 грн. 
Враховуючи наведене, судом правомірно закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 819252,32 грн. основного боргу.
Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до пункту 6.1. договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по даному договору винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України.
Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. 
У розумінні частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, лише у тому випадку, якщо він не вчинив дій, які встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (Постанова ВП ВС від 10.04.2024 у справі N 750/319/18).
Як встановлено судами, відповідно до пункту 3.1. договору, поставка товару здійснюється на умовах EXW (Франко-завод) зі складу постачальника транспортом покупця та за його рахунок, адреса приймання-передачі товару вказується у заявці покупця, відповідно до вимог міжнародних правил щодо тлумачення термінів “Інкотермс” (2010).
Термін “Франко завод”, відповідно до вимог міжнародних правил щодо тлумачення термінів “Інкотермс” (2010), означає, що продавець вважається таким, що виконав свої обов`язки з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад: на заводі, фабриці, складі тощо). Продавець не відповідає за завантаження товару на транспортний засіб, а також за митне очищення товару для експорту.
Пунктами 3.2. та 3.3. договору встановлено, що покупець надає постачальнику підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою покупця заявку на поставку відповідної партії товару, наведену у додатку №1, що є невід`ємною частиною договору. Заявка є окремим документом, що надається постачальнику у письмовій або усній формі, по факсу, електронній пошті або засобами поштового зв`язку, яка визначає найменування, асортимент, кількість товару та інші необхідні умови для здійснення поставки.
Відповідно до пунктів 3.6. та 3.7. договору, товар повинен бути поставлений покупцю в термін, погоджений у заявці з постачальником, на кожну окрему партію товару, відповідно до умов цього договору. Датою поставки (передачі) товару постачальника у власність зазначена в товарно-транспортних накладних, що підтверджує отримання товару покупцем.
В матеріалах справи відсутні заявки позивача на поставку товару у письмовій формі матеріали справи не містять.
27.11.2023 позивач надіслав відповідачу претензію від 24.11.2023 з вимогою виконати зобов`язання з поставки товару або повернути отриману попередню оплату протягом 7 днів з дня отримання вимоги.
Проте з поданого позивачем акту звірки вбачається, що як до 27.11.2023 так і після цієї дати поставка товару відповідачем здійснювалась. Матеріалами справи не підтверджено неможливість поставок відповідачем товару у будь-який час та у кількості, замовленій позивачем.  
Відповідач зазначає, що не перешкоджав позивачу відбирати товар у будь-який час та кількості на умовах пункту 3.1. договору, і в матеріалах справи відсутні докази у підтвердження факту неможливості відвантаження відповідачем товару у строк та у кількості, що замовлялась позивачем та відповідала вантажомісткості наданого позивачем транспорту. З огляду на вказане, позивачем не доведено невиконання чи прострочення виконання зобов`язання з поставки товару відповідачем. 
З урахуванням вищенаведеного, відповідач у даному випадку не є боржником за грошовим зобов`язанням, як про це стверджує позивач, з огляду на наступне.
27.11.2023 позивач надіслав відповідачу претензію від 24.11.2023 з вимогою виконати зобов`язання з поставки товару або повернути отриману попередню оплату протягом 7 днів з дня отримання вимоги.
Проте судом не встановлено факту неможливості відвантаження відповідачем товару у будь-який час та кількості, що замовлялась позивачем, заявок позивача на поставку товару у письмовій формі матеріали справи не містять, обгрунтованість вищенаведеної претензії з вимогою виконати зобов`язання з поставки товару є недоведеною, як такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, а відповідно вимога про повернення коштів не відповідає положенням частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, та умовам договору.
Зі змісту частини другої статті 693 Цивільного кодексу України вбачається, що покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати лише у випадку якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.
Не встановлено порушення відповідачем умов договору щодо передачі товару позивачу у кількості та строк обумовлений сторонами.  
Згідно умов договору (пункт 6.3. (1.)) можливість повернення попередньої оплати є лише у випадку відмови позивача (покупця) від прийняття замовленого товару належної якості, внаслідок чого, попередня оплата повертається постачальником (відповідачем) за мінусом 30 % штрафу, що накладається на покупця (позивача) в зв`язку з відмовою прийняти товар належної якості. Інших випадків повернення попередньої оплати договором не обумовлено.
З огляду на вищенаведені обставини, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним договірних зобов`язань є необгрунтованою та безпідставною, грошового зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати у відповідача не виникло. 
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат у порядку статті 625 Цивільного кодексу України теж відсутні.
Також апелянт, зазначив, що судом неправомірно відмовлено в стягненні 22400,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин 1-3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно пункту 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною 9 статті 129 ГПК України визначено, зокрема, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки, судом першої інстанції було встановлено необгрунтованість та безпідставність позову, правомірно було відмолено і в стягненні судових витрат на правничу допомогу.
Крім того, як вже зазначалося судом, представник відповідача до закінчення судових дебатів заявив клопотання про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши при цьому, що докази на підтвердження їх розміру будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у даній справі.

Щодо розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення. 
12.08.2024 представником приватного підприємства "Нова Компанія" подано заяву (вх.№20039/24/24 від 12.08.2024) про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить долучити до матеріалів справи докази понесених судових витрат та стягнути з позивача 21000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Представник відповідача подану заяву підтримав, просив стягнути з позивача 21 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно із частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 15000,00 грн.
Відповідно до частини 3 статті 124 ГПК України, попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Як вбачається із поданих матеріалів, 20.10.2021 між адвокатським об`єднанням "Апріорі Груп" (надалі - АО) та приватним підприємством "Нова Компанія" (замовник) про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1. якого АО бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.
Згідно із пунктом 3.1. договору, за правову допомогу, передбачену в п. 1.2. договору, замовник сплачує АО винагороду в розмірі, визначеному в актах про надання послуг, які складаються за результатами виконання цього договору.
09.08.2024 між адвокатським об`єднанням "Апріорі Груп" (виконавець) та приватним підприємством "Нова Компанія" (замовник) підписано акт надання послуг, відповідно до якого виконавцем були надані, а замовником прийняті наступні послуги: правова допомога адвоката замовнику в межах справи №914/418/24 за позовом приватного підприємства "Будіндустрія-1" до приватного підприємства "Нова Компанія" про стягнення коштів.
У вказаному акті сторони погодили, що вартість наданих послуг становить 21000,00 грн.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Разом з тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як вбачається із акту наданих послуг, виконавець надав замовнику такі послуги:
- усна консультація з вивченням наданих документів (1 година) – 1 000,00 грн;
- підготовка процесуальних документів (клопотання, відзив), відправлення іншим учасникам справи, подача до суду (8 годин) – 8 000,00 грн;
- участь в судових засіданнях адвоката 19.03.2024, 14.05.2024, 06.06.2024, 18.07.2024 та 08.08.2024 (6 годин) – 12 000,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 вказано, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.
У цьому випадку сторона може, у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, суд посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (правова позиція Великої Палата Верховного Суду, викладена у постановах від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Разом з тим, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності  підстав (з власної ініціативи), керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. 5 - 7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Ці висновки було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі №910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного, колегія суддів звертає увагу, що навіть за відсутності заперечень проти розміру витрат на правничу допомогу іншої сторони, суд вправі зменшити їх розмір з власної ініціативи.
Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20, у додаткових постановах Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 917/272/23, від 05.03.2024 у справі № 916/2266/22, від 17.04.2024 у справі № 910/19865/21 зазначено, що Суд при зменшенні витрат на правову допомогу враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.
Суд враховує, що правова позиція відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору в судах першої та апеляційної інстанцій, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося. 
Окрім того, основна сума, яка була заявлена до стягнення, була повернута відповідачем після подання позову. 
На переконання Суду, час витрачений представником відповідача на підготовку клопотання та  відзиву на позовну заяву (загалом 8 годин) та участь в судових засіданнях (6 годин) не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним.
З огляду на наведене, врахувавши результати розгляду справи у суді першої  інстанції, (Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.08.2024 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 819 252,32 грн. основного боргу.  Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 6   274,00 грн. та інфляційних витрат в сумі 33 622,18 грн. Тобто спір фактично стосувався 3% річних в сумі 6   274,00 грн. та інфляційних витрат в сумі 33 622,18 грн.) , суд дійшов висновку про стягнення з позивача 11 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру і ці витрати є співрозмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (аналогічна правова позиція, викладена у постановах  Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення господарського суду Львівської області від 08.08.2024 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2024 у справі №914/418/24 слід частково скасувати. Апелянтом доведено не співмірність задоволених витрат на правничу допомогу. 
За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
Суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу приватного підприємства "Будіндустрія-1" б/н від 05.09.2024 на рішення господарського суду Львівської області від 08.08.2024 - залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Львівської області від 08.08.2024 у справі №914/418/24 – залишити без змін 
Апеляційну скаргу приватного підприємства "Будіндустрія-1" б/н від 05.09.2024 на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2024 у справі №914/418/24 – задоволити частково. 
Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2024 у справі №914/418/24 скасувати частково.
Заяву приватного підприємства "Нова Компанія" про ухвалення додаткового рішення у справі №914/418/24 задовольнити частково.
Стягнути з приватного підприємства "Будіндустрія-1" (01135, місто Київ, вулиця Григорія Андрющенка, будинок 4 Д, офіс 93, ідентифікаційний код 34763197) на користь приватного підприємства "Нова Компанія" (79035, місто Львів, вулиця Зелена, будинок 147, ідентифікаційний код 42083215) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000,00 грн.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.03.2025

Головуючий суддя                                                                      Бойко С. М.

Судді                                                                                          Бонк Т.Б.

          Якімець Г.Г.