КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110, тел./факс 0 (44) 284 15 77 
e-mail: inbox@kas.gov.ua, inbox@kia.court.gov.ua, web: kas.gov.ua, код ЄДРПОУ 42258617

 

Унікальний номер справи № 367/1371/18                            Головуючий у суді першої інстанції - Кравчук Ю.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3763/2025              Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
10 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач       Нежура В.А.,
     судді                            Поліщук Н.В., Соколова В.В.,
           секретар                     Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя.
В обґрунтування своїх вимог вказував, що  20 лютого 2015 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був укладений 15 квітня 2011 року.
За час спільного проживання з 15 квітня 2011 року по 20 лютого 2015 року, сторонами було набуте спільне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано 08 січня 2013 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області за номером 34485.
Позивач зазначав, що підставою державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 був договір купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року.
Враховуючи те, що квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було набуто під час шлюбу, а саме: 11 грудня 2012 року, вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визначити частку ОСОБА_2 у вказаній квартирі у розмірі 1/2, визначити частку ОСОБА_1 у вказаній квартирі у розмірі 1/2.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказувала, що  ця квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки вона була придбана виключно за власні кошти відповідачки.
17 травня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні позову щодо виділення в натурі частки квартири у праві спільної сумісної власності. Також просила визнати за нею право власності на частку автомобіля SKODA FABIA 2003 року, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрованого 15.08.2013 на ім`я ОСОБА_2 в органах МВС України та стягнути грошову компенсацію вартості цього автомобіля в розмірі 46 820,76 грн та стягнути судові витрати.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 не повідомив суду про наявність об`єкта спільної сумісної власності - автомобіля SKODA FABIA 2003 року, який зареєстрований 15.08.2013 року на ім`я ОСОБА_2 в органах МВС України.
Автомобіль було придбано під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому належить сторонам в рівних частинах.
Позивачка за зустрічним позовом вказувала, що середньоринкова вартість транспортного засобу - автомобіля SKODA FABIA 2003 року складає 93 641, 62 грн., а тому частки вказаного автомобіля у грошовому еквіваленті складає 46 820, 76 грн., яка має бути стягнута з позивача з відповідача за зустрічним позовом.
15 серпня 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якому ОСОБА_1 просить визнати за нею частку автомобіля SKODA FABIA, 2003 року, зареєстрованого 15.08.2013 року на ім`я ОСОБА_2 в органах ДАІ за номером НОМЕР_1 , яка була прийнята судом.
09 листопада 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частку автомобіля SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого 15.08.2013 року на ім`я ОСОБА_2 в органах ДАІ за номером НОМЕР_1 . Інші пункти прохальної частини зустрічної позовної заяви залишити без змін.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення часток - задоволено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності - задоволено.
У порядку поділу майна подружжя визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу майна подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля SKODA FABIA, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із таким рішенням суду в частині задоволення первісного позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її доводи про те, що спірна квартира була придбана виключно за її власні кошти.
Так, згідно з п. 5.1. договору купівлі-продажу від 11.12.2012, вартість квартири складала 96 530 гривень та за умовами цього договору ці кошти були сплачені нею під час його укладення.
Вказує, що 10 лютого 2011 року між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_3 як продавцем до укладення договору купівлі-продажу було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У лютому 2011 року вона передала ОСОБА_3 половину суми вартості квартири, а саме 48 250 грн, а решта суми розбита на чотири рівні платежі, які виплачувались щоквартально у розмірі 12 070 грн.
Зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 11 грудня 2012 року повна вартість квартири 96 530 грн вже була виплачена і передана ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності.
Крім цього, частина коштів в розмірі 58 300 грн були позичені у ОСОБА_5 та віддавались частинами, починаючи з 17.09.2012 до 19.12.2012, що також підтверджується договором позики від 25.12.2012. 
За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти, а тому є її особистою власністю. 
Рішення суду в частині розгляду вимог зустрічного позову щодо поділу автомобіля у апеляційному порядку сторонами не оскаржується, тому перегляду в цій частині не підлягає.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для його скасування відсутні. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін. 
У судовому засіданні у апеляційному суді взяв участь представник ОСОБА_1 - адвокат Радкевич С.О., який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Представник ОСОБА_2 - адвокат Джох Р.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечив.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що 15 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 20 лютого 2015 року, про що складено відповідний актовий запис №16 (т.1, а.с.10).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 103934491 від 16.11.2017 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира загальною площею 39, 4 кв.м, житлова площа 15,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2012 року, посвідченого Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. за реєстровим № 3466 (т.1, а.с.12-13).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. за реєстровим № 3466, ОСОБА_3 (далі-продавець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. від 20.12.2010 року за реєстровим № 6256 діє ОСОБА_4 , з однієї сторони та ОСОБА_1 (далі- покупець), з другої сторони уклали цей договір про таке: за цим договором продавець передає (продає) в цілому належну йому на праві власності квартиру у власність покупця, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру в цілому (далі- предмет договору) за АДРЕСА_2 , і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором (т.1, ас. 32).
Відповідно до п. 5 вказаного договору, за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 96 530 гривень 00 копійок.
Пунктом 6  договору передбачено, під час укладення цього договору, але до його нотаріального посвідчення покупець сам на сам передав продавцеві, а продавець прийняв від покупця в рахунок оплати вартості квартири 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень. Підписання продавцем договору є свідченням його згоди на укладення договору саме за ціною визначеною вище та на інших, передбачених у ньому, умовах.
Відповідно до п. 7 вказаного договору, право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору у встановленому законом порядку.
Згідно з п. 9.2. вищевказаного договору, згода чоловіка покупця - ОСОБА_2 на укладання цього правочину та купівлю квартири за кошти, що є їх спільною сумісною власністю, викладена у заяві, засвідченій приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. 11 грудня 2012 року за реєстровим № 3465.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. 
При цьому, така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), щодо застосування статті 65 СК України. 
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 надав згоду на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2022 за кошти, що є їх спільною із ОСОБА_1 сумісною власністю (п.9.2 Договору). Під час укладення договору покупець передав продавцеві грошові кошти в рахунок оплати повної вартості квартири (п.6 Договору). 
При цьому, у договорі позики від 25.12.2012, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , на який посилається ОСОБА_1 як на доказ отримання коштів на придбання квартири, не вказується, для яких саме цілей ОСОБА_1 отримує позику. Таким чином, надані відповідачкою докази, а саме: копія договору позики від 25.12.2012 та копія рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2015 року не підтверджують доводи відповідачки про те, що остання взяла у ОСОБА_5 кошти у позику саме на придбання та ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також, що вказані кошти нею позичено у особисту власність, а не в інтересах сім`ї.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 щодо укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири та передачу коштів до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , оскільки це твердження не підтверджується належними та допустимими доказами. Надана відповідачкою довідка від 22.03.2018 (т.1, а.с. 31) про укладення ОСОБА_1 попереднього договору купівлі-продажу квартири 10 лютого 2011 року не є належним доказом на підтвердження укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, при цьому, сам попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідачкою не надано.
Отже, встановлено, що майно, а саме: квартира загальною площею 39,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2391832109) за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки квартира була набута сторонами під час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частинах.
Жодних підстав для відступу від рівності часток у спільній власності подружжя суд не установив.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 16 квітня 2025 року. 
 
Суддя-доповідач                                                             В.А. Нежура
 
Судді                                                                                    Н.В. Поліщук
 
В.В. Соколова