Номер провадження: 22-ц/813/3744/25 
Справа № 761/13585/24
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,                                 
               за участю:
               секретаря Козлової В.А.,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Мироненка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мироненка Олега Олександровича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 року, повний текст якого складено 09 грудня 2024 року та ухваленого під головуванням судді Павлик І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа – Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, 

встановив:

 
12.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що 26.03.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.
Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року у справі № 761/5067/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було встановлено, що спільний син сторін після фактичного припинення їх шлюбних відносин залишився проживати разом із батьком, в той час, як мати не відвідує дитину.

Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року у справі № 761/17549/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки доходу ОСОБА_1 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.05.2017 року, до досягнення дитиною повноліття.

Проте, оскільки фактичне місце перебування відповідача не відоме, то відповідно, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року у справі №761/17549/17 про стягнення з відповідача аліментів, залишається не виконаним.

Позивач вже протягом тривалого часу самостійно забезпечує малолітнього сина всім необхідним, не отримуючи при цьому жодної матеріальної допомоги від відповідача. Починаючи з березня 2014 року по теперішній час дитина фактично проживає разом із позивачем. В той же час, офіційно зареєструвати місце проживання малолітнього сина за його фактичною адресою проживання позивач не має можливості, оскільки для цього потрібна згода матері дитини. А оскільки відповідач з вересня 2014 року не приймає жодної участі у житті та вихованні дитини, то відповідно і не надає згоду на реєстрацію дитини за фактичною адресою проживання.

На даний час малолітній ОСОБА_2 навчається в 7-А класі школи І-ІІІ ступенів № 58 Шевченківського району м. Києва.

За період навчання в школі, починаючи з 01.09.2017 року і по теперішній час, його мати, ОСОБА_1 не цікавилася навчанням дитини, з вчителями не спілкувалася, жодного разу не забирала дитину зі школи додому, не брала участі в батьківських зборах, що підтверджується відповідною довідкою, вих. № 163 від 28.12.2023, виданою Школою І-ІІІ ступенів № 58.

Позивач матеріально забезпечений, займає посаду теплотехніка в ТОВ «ФРЕЙМ КОНСТРАКШН». Згідно з довідкою, вих. № 080124/1 від 08.01.2024 року його дохід за період з 01.07.2023 року по 31.12.2023 року склав 80 400,00 грн. 
Крім того, між позивачем та малолітнім сином ОСОБА_3 існує надзвичайно міцний соціальний зв`язок батька й малолітньої дитини. Позивач багато часу приділяє сину, увесь свій вільний час присвячує йому, разом з ним відвідує парки, місця відпочинку, тощо. У них склалися довірливі стосунки, відсутні будь-які чинники, які негативно впливають на психоемоційний стан хлопчика. 
В той же час, відповідач взагалі не приймає жодної участі у вихованні сина. На даний час, фактичне місце проживання чи знаходження відповідача не відомо. Тобто, вже майже 10 років, починаючи з вересня 2014 року, відповідачка не спілкується з сином, не сплачує призначені судом аліменти на утримання малолітньої дитини, не цікавиться його життям, захопленнями, тобто, фактично припинила свою участь у вихованні та розвитку дитини та ухиляється від виконання обов`язків матері.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач вказав, що всі зазначені вище обставини дають підстави стверджувати, що відповідач самоусунулась від виховання та спілкування з дитиною, та в подальшому не має наміру виконувати свої батьківські обов`язки, у зв`язку з чим позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.86-91).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Мироненко О.О. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.95-101).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Узв`язку із відрахуванням судді Дришлюка А.І. зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді (смерть), відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-щс від 11.04.2025 року, з урахуванням п. 3.9 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених зборами суддів Одеського апеляційного суду 28.03.2025 року (зі змінами), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2025 року було визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (а.с.124).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника апелянта та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.119-122).

Колегією суддів було також враховано, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.37). 

Разом з тим, починаючи з 27.03.2014 року поштові відправлення, які направлені АТ «Укрпошта» з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку. За таких обставин, АТ «Укрпошта» призупинила приймання поштових відправлень в напрямку півострова Крим.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.
З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З цих обставин, Одеським апеляційним судом 14.03.2025 року на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про повідомлення відповідача ОСОБА_1 про слухання справи 15.05.2025 року о 11 год.30 хв., що в сенсі ст. 128 ЦПК України є належним її повідомлення (а.с.122-зворот).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу у відкритому судовому засіданні, за участю представника апелянта в режимі відеоконфернції.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, визначені ст. 164 СК України, відсутні (а.с.86-91).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у період з 26.03.2010 року по 11.08.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10-13)
Під час перебування у шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року у справі № 761/5067/16-ц шлюб між сторонами розірвано. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було встановлено, що спільний син сторін після фактичного припинення їх шлюбних відносин, залишився проживати разом із батьком, в той час, як мати не відвідує дитину (а.с.11-13).
Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року у справі № 761/17549/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки доходу ОСОБА_1 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.05.2017 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.16-17).
Також, в матеріалах справи міститься висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.08.2024 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 (а.с. а.с.52-53).
Згідно вказаного висновку: «враховуючи вищезазначені факти, надані документи по справі, керуючись інтересами дитини, відповідно до Сімейного кодексу України, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_1 відносно її малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Проте, зазначений висновок органу опіки та піклування не містить мотивів про причини усунення відповідача від утримання та виховання дитини. 

Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від  17.06.2021 року у справі № 643/7876/18.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав. 

При цьому слід зазначити, що висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19.

Само по собі лише посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач свідомо самоусунулася від виховання неповнолітнього сина та не проявляє до нього жодної зацікавленості, не може бути підставою, в сенсі ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав. 

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374. ст.ст. 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд, в режимі відеоконференції,

ухвалив:

 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мироненка Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв’язку з перебуванням судді Сегеди С.М. на лікарняному, повне судове рішення складено 06.06.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький