Дата документу 04.06.2025 Справа № 2-3896/2007

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №2-3896/2007                                        Головуючий у 1 інстанції Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/989/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
04 червня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И Л А:
 У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 , адвокат Розум О.В., звернувся до суду з заявою про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 2-3896/2007 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування заяви вказав, що матеріали цивільної № 2-3896/2007 перебувають в провадженні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, який на теперішній час знаходиться у тимчасовій окупації військами рф.
Так, переглядаючи інформацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо нерухомого майна, було виявлено що в реєстрі внесено обтяження на нерухоме майно:
- Реєстраційний номер обтяження: 5236219, Підстава обтяження: ухвала, б\н, 26.06.2007, Бердянський міськрайонний суд Запорізької області, справа № 2-3896/2007, суддя Прінь І.П., Об`єкт обтяження: квартира, адреса: АДРЕСА_1 
- Реєстраційний номер обтяження: 5236403, Підстава обтяження: ухвала, б\н, 26.06.2007, Бердянський міськрайонний суд Запорізької області, справа № 2- 3896/2007, суддя Прінь І.П., Об`єкт обтяження: гараж, адреса: Запорізька обл., м. Бердянськ, "Лада - 1" обслуговуючий гаражний кооператив, гараж 75
Тож, з метою скасування обтяження, Позивачу необхідно відновити втрачене провадження.
Як видно з реєстру, в Бердянському міськрайонному суді Запорізької області значиться дві справи про поділ майна подружжя між Позивачем та Відповідачем, де суддею є Прінь І.П., а саме:
1) Справа № 2-3896/2007 де були винесені обтяження на нерухоме майно, а також
2) Справа № 2-469/2008 за яким суддя Прінь І.П. винесла рішення, яким частково задовольнила позовні вимоги Позивачки, та залишила у власності сторін квартиру АДРЕСА_2 та гаражу № НОМЕР_1 у обслуговуючому гаражному кооперативі "Лада - 1".
Тобто, у справі № 2-469/2008 вирішене питання щодо поділу майна подружжя, на яке накладено арешт у іншій справі № 2-3896/2007. Можливо це пов`язано з нумерацією справ, яка велась на той час таким чином, що номер справи змінювався, або з іншої причини Позивачці не відомо, оскільки приймала участь у судових засіданнях через представника адвоката. 
Посила відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-3896/2007 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 31 березня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили ухвалу суду скасувати та прийняти нове, яким заяву задовольнити та відновити втрачене судове провадження.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявницею надано суду низку процесуальних документів, які можуть бути відновлені судом першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що згідно розпорядження Голови Верховного Суду від 14.09.2022 року « Про зміну територіальної підсудності судових справ судів Запорізької області» Жовтневому районному суду м.Запоріжжя визначена підсудність справ Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
Голова Жовтневого районного суду міста Запоріжжя 28.01.2025 року на запит адвоката Розума О.В. повідомила, що матеріали цивільної справи № 2-3896/2007 у паперовому вигляді до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя не передавалися.
Заявницею до матеріалів справи було долучено рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у справі №2-469/2008; копію ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2008 року у справі №22-45558; копію ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2009 року; копію ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2007 року.
Відмовляючи у задоволенні заяви про відновлення втраченого судового провадження, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку недостатньо зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження, оскільки їх не було надано учасниками справи суду.
Колегія суддів не погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до частини третьої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (частина третя статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Відповідно до частини третьої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
Згідно із статтею 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.493 ЦПКУкраїни при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.
Як вбачається з мотивувальної частини суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження так яку даному випадку недостатньо зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження, оскільки їх не було надано учасниками справи суду.
Проте, ст. 493 ЦПК України передбачає низку інших можливих джерел інформації, у тому числі відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, що не взяті до уваги судом першої інстанції.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження є передчасним.
Відповідно до положень статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 31 березня 2025 року та є підставами її скасування і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст судового рішення складено 05 червня 2025 року.

Головуючий

Судді: