Справа № 161/16956/24 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/589/25  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 травня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Ганжа М. І.,
з участю представника позивача Нестерука Р. В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Поліщука В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО», про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2025 року,

                                           В С Т А Н О В И В :
У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 02.06.2024 об 11:42  на перехресті вулиць Шопена та Степана Бандери у місті Луцьку з вини відповідача ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Volkswagen Golf» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 і належного йому транспортного засобу марки «BMW 328 ХІ» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 (дружини позивача), унаслідок якої належному йому транспортному засобу марки «BMW 328 ХІ» завдано механічні пошкодження.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.08.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення.
На дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правову відповідальність відповідача було застраховано у ПрАТ СК «ПЗУ Україна», до якого із заявою про настання страхового випадку та про виплату страхового відшкодування від його імені звернулося АТ «СК «ІНГО», у якого було застраховано його цивільно-правову відповідальність.
На його заяву щодо розміру страхового відшкодування йому було надано ремонтну калькуляцію № 6957950, де за результатами зведених даних по розрахунку станом на 15.07.2024 вартість  ремонту транспортного засобу з вирахуванням зношення запчастин становить 253 250,70 грн. 
Не погодившись із нарахованою сумою страхового відшкодування, він 09.06.2024 уклав з ФОП ОСОБА_4 договір про проведення експертного  транспортно-товарознавчого дослідження, перед проведенням якого повідомив відповідача про дату, місце і час проведення огляду пошкодженого автомобіля, на проведення якого відповідач не прибув.
Згідно висновку експерта № 4 від 26.06.2024 вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу «BMW 328 ХІ» державний номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, на дату оцінки становить 405 638,73 грн.
23.07.2024 йому було виплачено страхове відшкодування у розмірі 134 459,14 грн, тому відповідно до ст. 1194 ЦК України різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 271 179,59 грн і підлягає стягненню з відповідача, як винуватця ДТП.
Крім майнової шкоди, діями відповідача йому завдано і моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000 грн та яка полягає у втраті спокою, пригніченні, нервозності, розладу стосунків у сім`ї із-за необхідності відшукувати запчастини чи кошти на ремонт автомобіля, нецільового використання сімейних грошей. Виникли незручності у пересуванні як по сімейних потребах, так і при виконанні певних робочих доручень керівництва. Він та його сім`я у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою перенесли емоційні страждання, подія мала негативний вплив на стан здоров`я. Було порушено звичний спосіб життя. 
Ураховуючи наведене, просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 271 179,59 грн майнової шкоди; 100 000 грн моральної шкоди; 6 840 грн додаткових витрат, понесених у зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, з яких: 4 540 грн – витрати за проведення експертного дослідження і 2 300 грн – витрати на оплату транспортних послуг в день ДТП для евакуації пошкодженого транспортного засобу до місця ремонту; 4 280,19 грн судового збору та 50 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 271 179,59 грн майнової шкоди, 70 000 грн моральної шкоди,  6 840 грн додаткових витрат, понесених у зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, 15 000 грн витрат на правничу допомогу та 3 630,19 грн судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи і неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити це рішення в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її розмір до 10 0000 грн, а в решті позову відмовити. Стягнути з позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в судах першої і апеляційної інстанцій.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 від імені позивача ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Треті особи відзив на апеляційну скаргу не подали.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав і просять її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечив і просить залишити її без задоволення.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а  рішення суду змінити з таких підстав.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), чинним на час виникнення спору, та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до вимог статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, – це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Пунктом 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Вказана норма кореспондується з частиною другою статті 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
У спорах пов`язаних із відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми Закону № 1961-IV є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
У пункті 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Разом із тим, згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими – прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), то сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Згідно з матеріалами справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 , власнику транспортного засобу марки «BMW 328 ХІ» державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, що сталася 02 червня 2024 року з вини відповідача ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Volkswagen Golf» державний номерний знак НОМЕР_1 , завдано майнову шкоду.
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Volkswagen Golf» державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та договором визначено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 160 000 грн, франшиза визначена у розмірі 2 600 грн (а.с.118).
Сторонами не заперечується, що до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку та про виплату страхового відшкодування від імені позивача звернулося АТ «СК «ІНГО», у якого було застраховано цивільно-правову відповідальність позивача.
16 липня 2024 року позивач ОСОБА_2 узгодив з АТ «СК «ІНГО» розмір страхового відшкодування у сумі 137 109,14 грн, після чого страховик виплатив йому узгоджену суму (а.с.46, 97, 104).
Відповідно до здійсненого страховою компанією розрахунку страхового відшкодування за ремонтною калькуляцією № 6957950 від 15.07.2024, вартість відновлювального ремонту автомобіля, без врахування зносу деталей, що замінюються, складає 306 439,51 грн, розмір матеріального збитку з врахуванням зносу деталей, що замінюються та ПДВ складає 137 109,14 грн.
Позивачем узгоджено та отримано розмір страхового відшкодування саме по цій калькуляції, а таким чином і узгоджено визначену нею вартість відновлювального ремонту автомобіля, без врахування зносу деталей, що замінюються та яка складає 306 439,51 грн.
Згідно з матеріалами справи позивач замовив експертне дослідження пошкодженого автомобіля 09.06.2024 (а.с.11) і мав експертний висновок № 4 від 26.06.2024 (а.с.12-38) ще до узгодження 16.07.2024 розміру страхового відшкодування у сумі 137 109,14 грн та його виплати страховиком.
Наведена обставина спростовує посилання позивача на ту обставину, що він змушений був замовляти експертне дослідження після ознайомлення та незгоди із визначеним страховиком у калькуляції розміром страхового відшкодування.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин.
Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначав, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У підписаному ОСОБА_2 узгодженні зазначено, що воно складено у відповідності до вимог пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV.
За змістом цієї заяви-узгодження позивач ОСОБА_2 , діючи добровільно, на власний розсуд погодився із розміром страхового відшкодування від страхової компанії у сумі 137 109,14 грн та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до відповідача, як завдавача шкоди щодо виплати суми в межах ліміту відповідальності, та уже по іншому розрахунковому документу – висновку експерта, суперечить як попередній поведінці позивача, так і засадам розумності та диспозитивності.
Своїм підписом позивач ствердив, що здійснений калькуляцією розрахунок розміру страхового відшкодування є прозорим, зрозумілим, не нав`язаний страховиком ніяким чином. Заява не є такою, що подана під впливом помилки, тяжких обставин, примусу, насильства, обману, зловживань тощо (а.с.97).
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що для визначення для стягнення із відповідача ОСОБА_1 розміру майнової шкоди необхідно враховувати не висновок експерта від 26.06.2024, а ремонтну калькуляцію від 15.07.2024.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалених постановах послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він є меншим страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку на підставі ст. 1194 ЦК України для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність відповідно до вимог Закону № 1961-IV, відшкодувати різницю між лімітом відповідальності (за винятком франшизи) та реально виплаченим узгодженим розміром страхового відшкодування.
Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Враховуючи ту обставину, що Законом та договором страхування не передбачено можливості відшкодування страховою компанією франшизи, тому франшизу у розмірі 2 600 грн повинен відшкодувати відповідач, як особа, яка винна у заподіянні такої шкоди.
Також відповідач зобов`язаний відшкодувати різницю між визначеною калькуляцією загальною вартістю відновлювального ремонту (306 439,51) та лімітом відповідальності страховика (160 000), що становить 146 439,51 (306 439,51 – 160 000).
Таким чином, загальний розмір, який має сплатити відповідач позивачу з урахуванням вимог ст. 1194 ЦК України, як відшкодування майнової шкоди становить 149 039,51 грн (2 600 + 146 439,51).
Так як відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються у тому числі і витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 300 грн таких витрат не підлягають до задоволення, оскільки такі витрати підлягають відшкодуванню позивачу страховиком.
Оскільки апеляційним судом для визначення розміру відшкодування позивачу майнової шкоди наданий ним експертний висновок до уваги не взято, тому відсутні підстави для відшкодування 4 540 грн витрат на проведення експертного дослідження.
Крім того, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції не вірно визначено для відшкодування моральної шкоди її розмір 70 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України.
Позивач в обґрунтування моральної шкоди у позовній заяві зазначив, що моральна шкода полягає у втраті спокою, пригніченні, нервозності, розладу стосунків у сім`ї із-за необхідності відшукувати запчастини чи кошти на ремонт автомобіля, нецільового використання сімейних грошей. Виникли незручності у пересуванні як по сімейних потребах, так і при виконанні певних робочих доручень керівництва. Він та його сім`я у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою перенесли емоційні страждання, подія мала негативний вплив на стан здоров`я. Було порушено звичний спосіб життя. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 дійсно зазнав моральних шкоди, але, крім усного обґрунтування, жодних належних, допустимих і достовірних доказів про кожне заявлене моральне страждання позивач доказів не надав, як і не обґрунтував заявлений ним розмір для відшкодування моральної шкоди – 100 000 грн.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином, виходячи із наданих позивачем доказів, засад розумності, виваженості і справедливості, враховуючи усі обставини цієї справи, глибину моральних страждань, їх тривалість, апеляційний суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, який є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів відповідача.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру майнової та моральної шкоди зроблені з неповним з`ясуванням обставин справи, дослідженням наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК).
Оскільки позов задоволено частково, у загальному розмірі 159 039,51 грн (149 039,51 + 10 000), що становить 42,58 % від заявлених вимог (271 179,59 + 100 000 + 2 300 = 373 479,59), тому судові витрати необхідно покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При ухваленні рішення в частині відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що до стягнення підлягають такі витрати у розмірі 15 000 грн.
Позивач погодився з таким розміром і рішення суду в цій частині не оскаржував.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність урахування пропорційності при відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу саме із розміру 15 000 грн, 42,58 % з яких становить 6 387 грн, які і необхідно стягнути із відповідача на користь позивача.
Позивачем при поданні позовної заяви необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 3 734,80 грн (1 % ціни позову).
Оскільки позов задоволено у загальному розмірі 159 039,51 грн, що становить 42,58 % від заявлених вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1 590,28 грн судового збору за подання позовної заяви.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача, позивачем відповідачу підлягає відшкодуванню 3 216,78 грн сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Ураховуючи наведене, а саме те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 7 977,28 грн (1590,28 /судовий збір/ + 6 387 /за правничу допомогу/), а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 216,78 грн, то із застосуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути різницю у судових витратах, а саме 4 760,50 грн (7 977,28 – 3 216,78), звільнивши позивача від відшкодування судових витрат відповідачу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                                                 П О С Т А Н О В И В :  
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2025 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 149 039 (сто сорок дев`ять тисяч тридцять дев`ять) грн 51 коп майнової шкоди та 10 000 (десять тисяч) грн моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 760 (чотири тисячі сімсот шістдесят) грн 50 коп понесених судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.     

Головуючий – суддя     

Судді