ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 березня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 2604/20992/12
провадження № 61-347св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Кулінічем Олексієм Володимировичем, на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року в складі колегії суддів:Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 934, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 5 000 000,00 грн зі сплатою 20 % річних строком до 07 серпня 2018 року.
Повернення кредиту було забезпечене іпотечним договором від 07 серпня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предметом іпотеки за яким є земельна ділянка площею 1,4855 га, кадастровий номер: 3210600000:00:056:1207, за адресою: Броварська міська рада, Київська область.
ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, що мало наслідком утворення кредитної заборгованості.
22 листопада 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сидоренко А. В. вчинив виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на належну ОСОБА_1 земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Проте під час здійснення виконавчого провадження земельна ділянка реалізована не була. На вказані дії банк витратив: за проведення незалежної оцінки вартості землі - 1 000,00 грн; за отримання витягів з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна та з Державного реєстру правочинів - 300,00 грн; за вчинення нотаріальних дій - 31 293,92 грн.
З огляду на викладене ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь:
заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934 в розмірі 6 303 100,08 грн;
витрати за проведення незалежної оцінки в розмірі 1 000,00 грн, отримання витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та з Державного реєстру правочинів в розмірі 300,00 грн, вчинення нотаріальних дій в розмірі 31 293,92 грн, сплату судового збору в розмірі 3 219,00 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934 в сумі 6 338 912,92 грн, з яких: 6 303 100,00 грн - заборгованість за кредитом; 1 000,00 грн - витрати за проведення незалежної оцінки; 300,00 грн - витрати за витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та з Державного реєстру правочинів; 31 293,92 грн - за вчинення нотаріальних дій; 3 219,00 грн - витрати по сплаті судового збору.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконував належним чином зобов`язання за договором відновлюваної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934, не здійснював щомісячне погашення кредиту та не сплачував проценти у розмірах та у строки, визначені цим договором. Як наслідок цього отворилась кредитна заборгованість, що станом на 26 липня 2012 року становить 6 335 693,92 грн. Тому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу зазначену суму коштів.
Крім того, суд вказав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 219,00 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення.
Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року в цій справі залишено без задоволення.
Суд першої інстанції зазначив, що представник відповідача просив поновити строк на звернення із заявою про перегляд заочного рішення суду, посилаючись на те, що про існування рішення суду стало відомо лише під час розгляду у Броварському міськрайонному суді Київської області іншої справи № 361/2447/16-ц за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому представник ОСОБА_1 копію судового рішення у справі № 2604/20992/12 та позовної заяви з додатками отримав у суді 13 січня 2023 року. Суд прийняв до уваги вказані пояснення, адже вони підтверджуються матеріалами справи, а саме записом у довідковому листі до справи про отримання копії рішення суду представником відповідача 13 січня 2023 року. За таких обставин суд вважав, що встановлений законом строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення заявником пропущений з поважних причин. 
У судовому засіданні встановлено, що відповідач належним чином був повідомлений про розгляд справи в суді, направлені судом на адресу відповідача за місцем його реєстрації процесуальні документи повернулись з поштового відділення без вручення за закінченням встановленого строку зберігання. Водночас з`ясування поважності причин неявки відповідача в судове засідання та (або) не повідомлення ним про причини неявки, а також не подання відзиву на позовну заяву з поважних причин не може бути безумовною підставою для скасування заочного рішення. 
Відповідач не надав жодних доказів, які мають істотне значення для вирішення справи і які не були враховані судом під час ухвалення рішення, та фактично у своїй заяві відповідач не погоджується з прийнятим рішенням і здійсненою судом оцінкою доказів. Тому підстави, визначені у статті 288 ЦПК України для скасування заочного рішення, відсутні, а у задоволенні заяви слід відмовити.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934 в сумі 5 456 164,39 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 2 772,20 грн.
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції виходив із того, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього підлягає стягненню борг в загальній сумі 6 338 912,92 грн. Разом з тим, суд не звернув увагу на наявний в матеріалах справи лист-вимогу банку від 17 березня 2010 року № 934/8 про дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань. Таким чином, після пред`явлення позивачем вимоги про дострокове повернення кредитних коштів право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося. У зв`язку із викладеним, позовні вимоги в частині стягнення процентів за кредитним договором підлягають задоволенню частково, а саме за період з жовтня 2009 року до 17 березня 2010 року в сумі 456 164,39 грн.
Вимоги позивача про стягнення пені не підлягають задоволенню, адже ним не доведено ані період, ані бази її нарахування, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість нарахованих сум.
Вимоги про стягнення збитків, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, також не підлягають задоволенню, оскільки в пункті 6.4.1 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року № 1901 сторони передбачили порядок їх відшкодування, а саме за рахунок реалізації предмета іпотеки.
Посилання у апеляційній скарзі на відсутність доказів отримання відповідачем коштів та наявної заборгованості є необґрунтованими. Наявні в матеріалах справи докази не викликають сумнівів у тому, що відповідач отримав кредитні кошти. При цьому суд врахував, що скаржник не надав власного контррозрахунку та фактично не заперечує факт отримання кредиту, а посилається лише на недотримання позивачем положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що не може бути самостійною підставою, з урахуванням наявних в справі доказів, для відмови у стягненні заборгованості.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У січні 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а заочне рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносин ах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалюючи рішення в частині стягнення процентів за кредитним договором за період з жовтня 2009 року до 17 березня 2010 року в сумі 456 164,39 грн, суд апеляційної інстанції виходив із наявного у матеріалах справи листа-вимоги від 17 березня 2010 року № 934/8 про дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань. Проте суд не звернув увагу на докази, що підтверджують дату направлення листа-вимоги, а рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (листа - вимоги від 17 березня 2010 року № 934/8) з відміткою про його направлення у серпні 2010 року. Отже, висновок суду про направлення банком листа - вимоги про дострокове погашення кредиту 17 березня 2010 року є помилковим, оскільки зазначена дата є датою реєстрації, а не направлення відповідачу. Оскільки лист - вимога про дострокове погашення кредиту на адресу відповідача фактично надіслано у серпні 2010 року, відповідно право банку нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилося у серпні 2010 року. Тому на користь банку підлягають стягненню проценти за кредитним договором за період з жовтня 2009 року до 31 липня 2010 року в розмірі 832 876,73 грн;
апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, оскільки не доведено ані період, ані бази її нарахування, тому суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість нарахованих сум. На підтвердження існування заборгованості за кредитним договором та на вимогу апеляційного суду позивач надав деталізований розрахунок заборгованості станом на 26 липня 2012 року, у якому зазначено періоди нарахування заборгованості за кредитом, процентах, відповідно й пеня була нарахована за ці періоди прострочення заборгованості за кредитом та процентах, що відображені в розрахунку заборгованості. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості в матеріалах справи немає. Також відсутній контррозрахунок суми заборгованості, який би міг свідчити про неправильність наданого банком розрахунку. За таких обставин підстави для сумніву у нарахованій позивачем суми боргу за пенею відсутні. Крім цього, вимога про стягнення пені, яка нарахована станом на 26 липня 2012 року, заявлена в межах позовної давності та підлягає задоволенню;
суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, оскільки у пункті 6.4.1 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року сторони передбачили порядок їх відшкодування, а саме за рахунок реалізації предмета іпотеки. Проте витрати банку пов`язані з вчиненням виконавчого напису, тобто є витратами, які понесені внаслідок неналежного виконання договірних умов відповідачем. Тому вони підлягають стягненню відповідно до пункту 3.3.1 кредитного договору, незалежно від того чи реалізований предмет іпотеки;
представник відповідача зазначав, що він дізнався про існування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2012 року під час розгляду справи № 361/2447/16 за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто лише у січні 2023 року. Після цього, 13 січня 2023 року, він отримав оскаржуване рішення, з якого йому стало відомо про обставини та докази, якими це рішення обґрунтовувалось. Проте зазначена інформація не відповідає дійсності, адже відповідач, знаючи про існування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2012 року ще у 2016 році, не вжив жодних заходів щодо його перегляду чи оскарження. Крім того, звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення відповідач не надав суду жодних доказів поважності причин неявки в судові засідання, а також доказів обґрунтованості своїх заперечень проти вимог позивача. У відзиві на апеляційну скаргу представник банку зазначав про ці обставини справи, але суд апеляційної інстанції на них уваги не звернув, належної оцінки їм не надав;
перегляд заочного рішення та його скасування через значний проміжок часу, є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, ухвалене в 2012 році, вказаного не врахував та скасував судове рішення через значний проміжок часу (одинадцять років), що має наслідком порушення принципу верховенства права.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині позовних вимог про стягнення процентів за кредитом, пені та витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, у задоволенні яких відмовлено апеляційним судом. Тому постанова апеляційного суду в іншій частині у касаційному порядку не переглядається.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сологуб С. А. подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
Відзив обґрунтований тим, що:
позивач як підставу касаційного оскарження, посилається на пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України, а саме на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2022 року в справі № 225/3427/15-ц та від 14  лютого 2022 року в справі № 2-4744/11. Проте позивач не зазначає в чому саме полягає неправильне застосування висновків Верховного Суду;
у постанові Верховного Суду в справі № 225/3427/15-ц зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права і інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В оскаржуваній постанові апеляційний суд застосував висновок Верховного Суду, який викладений у зазначеній справі, та дійшов висновку про припинення права банку нараховувати проценти за спірним кредитом після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення боргу від 17 березня 2010 року. Вимоги касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до перегляду обставин справи, зокрема позивач стверджує, що лист від 17 березня 2010 року був направлений відповідачу лише в серпні 2010 року і це, на його думку, є підставою для нарахування процентів до серпня 2010 року. Проте такі аргументи не узгоджуються з обставинами справи, адже лист-вимога № 934/8 про дострокове погашення боргу датований 17 березня 2010 року. У копії поштового повідомлення про відправлення нібито саме цієї вимоги проставлена дата - 21 серпня 2010 року, але це повідомлення не має опису вкладення та не містить інформації, яка саме кореспонденція відправлялась (вручалась). Отже, достеменно встановити, що саме містило вказане відправлення неможливо;
крім того, ОСОБА_1 оскаржувався виконавчий напис, який був вчинений на підставі іпотечного договору за спірним кредитним договором. Під час розгляду цієї справи суд витребував копію нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису. Серед матеріалів, що надавались банком нотаріусу, наявний лист-вимога від 17 березня 2010 року, а до неї додано повідомлення про вручення з відміткою про відправлення 19 березня 2010 року. Тобто позивач фактично вводить суд в оману, надає недостовірну інформацію. Оскільки на час розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції відповідач не був ознайомлений з цими доказами, то він не мав можливості надати їх апеляційному суду;
позивач зазначає, що на підтвердження суми заборгованості, в тому числі і пені, ним надано детальний розрахунок. Пеня була нарахована за період прострочення заборгованості. Проте такі доводи касаційної скарги не можуть бути прийняті, адже розрахунок заборгованості, який надано при поданні позову (має назву «Розрахунок заборгованості по договору відновлювальної кредитної лінії № 934 від 07 серпня 2008 року ОСОБА_1 станом на 26 липня 2012 року») по суті є довідкою, а не розрахунком. Апеляційний суд, дослідивши цей розрахунок як доказ, зазначив, що позивачем не доведено ані період, ані бази нарахування пені, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість нарахованих сум. Крім того, під час апеляційного розгляду суд витребував у позивача детальний розрахунок заборгованості, в тому числі, по пені. Представник позивача надав суду «Розрахунок заборгованості фізичної особи ОСОБА_1 перед філією-Головного управлінням по Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» по договору відновлюваної кредитної лінії № 934 від 07 серпня 2008 року станом на 29 серпня 2023 року». Проте цей розрахунок взагалі не містить інформації про порядок і період нарахування пені, а містить лише її загальну суму;
вимога про стягнення витрат банку, пов`язаних зі вчиненням виконавчого напису, є необґрунтованою. На забезпечення кредитного договору між сторонами укладений іпотечний договір від 07 серпня 2008 року № 1901, за умовами якого сторони погодили спосіб та порядок погашення витрат банку на оплату додаткових витрат, пов`язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, а саме за рахунок коштів отриманих від реалізації предмету іпотеки. Проте на цей час предмет іпотеки не реалізовано, а предметом цього позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому підстав для стягнення додаткових витрат в межах цієї справи немає;
доводи позивача про те, що апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції (ухвалене в 2012 році), не врахував, що скасування судового рішення через значний проміжок часу призведе до порушення верховенства права, є безпідставним. На заочне рішення суду першої інстанції у цій справі було подано заяву про його перегляд. 31 січня 2023 року суд розглянув заяву про перегляд заочного рішення та залишив її без задоволення. Норма частини четвертої статті 287 ЦПК України встановлює строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а апеляційна скарга у цій справі була подана в межах встановленого законом строку;
посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року в справі № 2-4744/11, не можуть бути застосовані у цій справі (про стягнення заборгованості за кредитом), оскільки характер правовідносин та обставини вказаної справи (про розірвання шлюбу) не є тотожними.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2024 року поновлено АТ «Державний ощадний банк України» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 2604/20992/12 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У березні 2024 року матеріали справи № 2604/20992/12 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року, справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 лютого 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц, від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 934, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні ресурси в сумі 5 000 000,00 грн зі сплатою 20 % річних строком до 07 серпня 2018 року.
Повернення кредиту було забезпечене іпотечним договором від 07 серпня 2008 року № 1901, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предметом іпотеки за яким є земельна ділянка площею 1,4855 га, кадастровий номер 3210600000:00:056:1207, що розташована за адресою: Броварська міська рада, Київська область.
22 листопада 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сидоренко А. В. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2703, яким запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку площею 1,4855 га, кадастровий номер 3210600000:00:056:1207, що розташована за адресою: Броварська міська рада, Київська область, яка належить ОСОБА_1 . За рахунок коштів, виручених від реалізації зазначеної земельної ділянки, задовольнити вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» щодо повернення кредиту, отриманого ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934, за період з 26 жовтня 2009 року до 22 листопада 2010 року у розмірі 6 258 183,15 грн, в тому числі: основна сума боргу за кредитом - 4 894 738,00 грн; прострочена сума боргу за кредитом - 105 262,00 грн; сума боргу за нарахованими відсотками - 57 534,25 грн; прострочена сума боргу за нарахованими відсотками - 1 084 931,53 грн; пеня за порушення строків сплати кредиту - 2 210,51 грн; пеня за порушення строків сплати відсотків - 113 506,87 грн.
За вчинення виконавчого напису банк сплатив 31 293,92 грн, за проведення оцінки земельної ділянки - 1 000,00 грн, за отримання витягів із Державного реєстру обтяжень нерухомого майна та з Державного реєстру правочинів - 300,00 грн.
03 грудня 2010 року старший державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Мельніков В. Б. відкрив виконавче провадження № 23015495 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А. В. від 22 листопада 2010 року № 2703.
Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором від 07 серпня 2008 року № 934 станом на 29 серпня 2023 року у боржника наявна заборгованість в сумі 6 303 100,08 грн, яка складається з: простроченого боргу за кредитом у розмірі 5 000 000,00 грн; прострочених процентів за кредитом - 1 145 205,50 грн; пені - 157 894,58 грн.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі 
№ 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено:
«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»;
«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».
Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №  917/1739/17 (провадження №12-161гс19).
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у цьому випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною п`ятою статті 236 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У мотивувальній частині постанови апеляційного суду повинні бути зазначені встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (стаття 382 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк, крім іншого, просив стягнути прострочені проценти за кредитом у розмірі 1 145 205,50 грн за період з жовтня 2009 року до 22 жовтня 2010 року (а. с. 9);
суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього підлягає стягненню кредитна заборгованість, в тому числі й прострочена заборгованість за нарахованими процентами з жовтня 2009 року до 22 жовтня 2010 року у розмірі 1 145 205,50 грн;
апеляційний суд зробив висновок, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявний в матеріалах справи лист-вимогу банку про дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань від 17 березня 2010 року № 934/8 (а. с. 24-25). Таким чином, після пред`явлення позивачем вимоги про дострокове повернення кредитних коштів право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося. Отже, позовні вимоги в частині стягнення процентів за кредитним договором підлягають задоволенню частково, а саме за період з жовтня 2009 року до 17 березня 2010 року, в розмірі 456 164,39 грн;
проте суд апеляційної інстанції не врахував, що у пункті 2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або договором іпотеки нерухомого майна. […] Виконання позичальником вимог банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов договору повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку; у пункті 7.3 вказаного договору зазначено, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору (а. с. 12, 13);
в уточненому розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , який подано до апеляційного суду, сума заборгованості за процентами в розмірі 1 145 205,50 грн розрахована за період інший, а саме з 01 жовтня 2009 року до 30 листопада 2010 року (а.с.194 зворот);
у листі-вимозі про дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань від 17 березня 2010 року № 934/8 банк вимагав не пізніше тридцяти календарних днів з дня отримання вимоги здійснити повне погашення кредиту (а.с. 24);
банк стверджує, що лист-вимога банку про дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань від 17 березня 2010  року № 934/8 вручена відповідачу (уповноваженій особі) лише 26 серпня 2010 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 25);
боржник ОСОБА_1 , заперечуючи щодо вказаних доводів, зазначає, що лист-вимога № 934/8 про дострокове погашення боргу датований 17 березня 2010 року. У копії поштового повідомлення про відправлення нібито саме цієї вимоги проставлена дата 21 серпня 2010 року, проте це повідомлення не має опису вкладення та не містить інформації, яка саме кореспонденція відправлялась (вручалась). Тому достеменно встановити, що саме містило вказане відправлення неможливо;
отже, для визначення моменту зміни строку припинення необхідно достовірно встановити дату отримання позичальником вимоги банку, що підтверджується належними доказами (зокрема, але на виключно, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з описом). При цьому дата отримання такої вимоги є датою зміни строку кредитування і саме з цієї дати банк втрачає можливість нараховувати проценти за кредитом, а його права підлягають захисту відповідно до частини другої статті 625 ЦК України;
за таких обставин апеляційний суд не з`ясував чи отримав позичальник вимогу банку про дострокове погашення боргу від 17 березня 2010 року № 934/8 та коли саме, тобто належним чином не встановив, коли настав строк повернення кредиту з урахуванням направлення позичальнику зазначеної вимоги. При цьому матеріали справи інших доказів вручення позичальнику вимоги банку про дострокове погашення боргу не містять;
без встановлення обставини щодо дати отримання вимогу банку про дострокове погашення боргу від 17 березня 2010 року № 934/8 неможливо визначити суму заборгованість за нарахованими процентами та період її нарахування.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
За таких обставин постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 689 041,11 грн слід скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо позовних вимог банку про стягнення пені 
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19)».
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк, крім іншого, просив стягнути пеню  за порушення строків сплати кредиту та процентів станом на 26 липня 2012 року в сумі 157 894,58 грн (а. с. 9);
суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього підлягає стягненню кредитна заборгованість, в тому числі й пеня за порушення строків сплати кредиту у розмірі 157 894,58 грн;
апеляційний суд зробив висновок, що вимоги позивача про стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки ним не доведено ані період, ані база її нарахування, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість нарахованих сум;
у пункті 5.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року № 934, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,05 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (а. с. 13);
на підтвердження існування заборгованості за кредитним договором та на вимогу апеляційного суду позивач надав розрахунок заборгованості станом на 26 липня 2012 року, у якому зазначено періоди нарахування заборгованості за кредитом, процентах, відповідно. Проте сам розрахунок пені (її бази та періодів) не наведено, а вказано лише загальний розмір - 157 894,58 грн (а.с.194 зворот);
банк стверджував, що пеня нарахована за періоди прострочення заборгованості за кредитом та процентах, які відображені в розрахунку заборгованості. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості в матеріалах справи немає. Також відсутній контррозрахунок суми заборгованості, який би міг свідчити про неправильність наданого банком розрахунку. Отже, підстави для сумніву у нарахованій позивачем суми боргу за пенею відсутні;
проте розрахунок пені залежить від суми заборгованості позичальника, у тому числі з урахуванням сум прострочених процентів та строку дії кредитного договору. Тому визначення суми пені, яка ймовірно підлягатиме стягненню за умови її обґрунтованості, слід здійснювати з урахуванням суми заборгованості за простроченими процентами, загальної суми простроченої заборгованості та строку дії кредитного договору. На зазначене апеляційний суд уваги не звернув та передчасно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення пені.
За таких обставин постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо позовних вимог про стягнення витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису
У пункті 2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року №  934, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , вказано, що у випадку неналежного виконання зобов`язань за цим поговором на першу вимогу банку позичальник зобов`язаний, крім іншого, відшкодувати банку в повному обсязі збитки, під якими сторони розуміють витрати будь-якої із сторін, що сталися внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору, знищення, втрати або пошкодження майна (грошових коштів), що належать стороні, а також неотримання доходів , котрі могли бути отримані, якби зобов`язана сторона виконала свої обов`язки належним чином в порядку, передбаченому цим договором відповідно до чинного законодавства України. Сторони домовились, що розмір збитків визначатиметься банком самостійно, на що позичальник цим надає свою згоду.
У пункті 6.4.1 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , передбачено, що у випадку, якщо предмет іпотеки буде реалізовано, кошти, виручені від його продажу, направляються у першу чергу на погашення зобов`язання, а також на покриття витрат, зазначених у пункті 4.3 цього договору.
Відповідно до підпунктів «д», «е» пункту 4.3 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визнається іпотекодержателем самостійно на момент реалізації предмета іпотеки, у тому числі, але не виключно: витрати, понесені іпотекодержателем у зв`язку із зверненням стягнення на предмет застави та його реалізацією, у тому числі витрату на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтверджені витрати іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце; спричинені іпотекодержателю збитки в повному обсязі
У справі, що переглядається:
суд першої інстанції вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису задовольнив у повному обсязі;
суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, адже у пункті 6.4.1 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року сторони передбачили порядок їх відшкодування, а саме за рахунок реалізації предмета іпотеки;
на цей час предмет іпотеки не реалізований, а предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором;
доводи позивача про те, що витрати банку пов`язані із вчиненням виконавчого напису є витратами, які понесені внаслідок неналежного виконання договірних умов відповідачем, а тому вони підлягають стягненню відповідно до пункту 3.3.1 кредитного договору, незалежно від того чи реалізовано предмет іпотеки, помилкові. Норми, які викладені у пункті 6.4.1 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року, є спеціальними та саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Водночас норми, викладені у пункті 2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 07 серпня 2008 року, є загальними, конкретного обов`язку з відшкодування відповідачем витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, не містять.
За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для стягнення витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису.
Доводи касаційної скарги про безпідставне поновлення строку для подання заяви про скасування заочного рішення не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення за таких підстав.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Статтею 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, визначені у вказаній нормі.
Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі №  752/1687/17 (провадження № 61-9640св21)).
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків Конституційного Суду України при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист. Суть цього підходу полягає в такому:
1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України, є самостійними об`єктами апеляційного оскарження;
2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України);
3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо це зумовлено неможливістю поновити свої права, особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду (див. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 296/2944/16-ц (провадження № 61-6555сво18), від 12 вересня 2018  року у справі № 752/1016/17 (провадження № 61-19138сво18), від 06  березня 2019 року в справі № 756/671/16-ц (провадження № 61-42865сво18).
Отже, з урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року в справі № 757/47946/19-ц (провадження 
№ 14-37цс23).
За таких обставин, ухвала суду про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
Оскільки ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року, якою поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення та залишено без задоволення його заяву про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2012 року в цій справі, постановлена після ухвалення судового рішення по суті спору, у разі незгоди з нею АТ «Державний ощадний банк України» мав право оскаржити її до апеляційного суду.
При цьому особа (АТ «Державний ощадний банк України») не має можливості відновити свої права (доведення факту обізнаності відповідача про існування заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2012 року ще з 2016 року та відсутності підстав для поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення) без оскарження відповідної ухвали місцевого суду в апеляційному порядку.
З урахуванням того, що АТ «Державний ощадний банк України» не оскаржив ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року до апеляційного суду, відсутні підстави для її перегляду судом касаційної інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за кредитом в сумі 689 041,11 грн та пені скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій оскарженій частині постанову апеляційного суду слід залишити без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Кулінічем Олексієм Володимировичем, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року в частини відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за кредитомв сумі 689 041,11 грн та пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року в частини позовної вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, залишити без змін.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 В. І. Крат
Судді:                                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко