КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 369/460/24
провадження № 22-ц/824/4387/2025
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
18 березня 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
при секретарі  Черняк Д. Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Топія Миколи Юрійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2024 року в складі судді Пінкевич Н. С.,
встановив:
 
15.01.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила  стягнути з відповідача на  свою користь грошові кошти в сумі 4 659 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовувала  тим, що 04.03.2020 вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 400 доларів США, про що було укладено розписку, яка підтверджує  факт отримання грошових коштів   відповідачем.
Відповідно до умов угоди, ОСОБА_2   передав у заклад позивачу транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Lancer X, категорія легковий, рік виробництва 2008,колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав  останньому  на  праві власності. 
За умовами угоди, викладеними в розписці,  у разі  арешту та конфіскації  транспортного  засобу,  відповідач  зобов`язався  негайно  повернути їй   грошові кошти у сумі 4 400  доларів США.
14.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Копитком Б. В. винесено постанову  про  відкриття виконавчого   провадження НОМЕР_2 про  примусове виконання виконавчого  напису №8090, виданого  21.09.2021 приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу  Сазоновою О. М., про стягнення  на  користь ТОВ  "ФК`Позика" заборгованості,  що виникла  за кредитним договором №539-089/08Р від 11.09.2008, який укладений між Акціонерним комерційним товариством «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 
15.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Копитком Б. В. винесено постанову про опис та накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 :  транспортний засіб  марки Mitsubishi, модель Lancer X, категорія легковий, рік виробництва 2008,колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
15.12.2021  приватним виконавцем  виконавчого округу Київської області Копитком Б. В. винесено постанову про розшук   майна  боржника ОСОБА_2 , а саме  вищевказаного  транспортного  засобу. 
Вона  дізналась  про  вказані  документи 17  грудня  2021 року  і негайно передала  транспортний засіб   виконавцю.  
На даний час виконавче провадження  закрито.  
Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути грошові  кошти,  проте останній  кошти  в сумі  4 400  доларів  США  не повернув. Відповідно  до  ст. 625 ЦК  України   сума нарахованих  процентів : 259,30 доларів  США.  Загальна  сума  вимог: 4 659,40 доларів  США.  
Посилаючись  на  вказані  обставини та вимоги ст.  1046, 1047, 1049   ЦК  України  просила  позов  задовольнити.  
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в сумі 4 400 доларів США.  Вирішено питання розподілу  судових витрат. 
15.11.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Топій М. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення про  відмову в задоволенні  позову  в повному обсязі. 
Щодо порушення  судом  першої інстанції  норм  процесуального  права зазначив, що  04.06.2024  відповідач  повідомив суд про неможливість  явки в судове засідання з поважних причин.   Представник відповідача  не  зміг  повідомити суд  про  неможливість  бути  в судовому засіданні  у зв`язку з отриманням  травми (копія довідки з травмпункту  додається).  Суд першої інстанції не  переніс   слухання справи,  не  заслухав пояснень  відповідача та  вирішив справу  за  його відсутності,що призвело  до  порушення  його прав та винесення  необґрунтованого  рішення.  
Зазначає,  що  надана позивачем  розписка має зовсім іншу правову природу,  ніж  зазначав позивач. Остання  була складена у зв`язку з досягненням угоди між сторонами про відчуження транспортного засобу Mitsubishi Lancer X, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на користь позивача. 
Угода про відчуження зазначеного автомобіля мала місце у лютому 2019 року.  З  цього часу позивачка користувалася зазначеним транспортним засобом та сплачувала  відповідачу кошти частинами за придбаний автомобіль. 
Таким чином, написана відповідачем розписка  була не борговою, а фіксувала факт отримання частини коштів від позивача за автомобіль, який був у її користуванні.
ОСОБА_2   попереджав позивача про те, щоб вона  здійснила  переоформлення  автомобіля на себе, проте остання  цього не  зробила.  
Так як автомобіль було  передано  позивачу набагато  раніше, ніж була  складена  розписка про  передачу коштів, це  вже  вказує на те, що   розписка не була  борговою. З даної розписки не  виникло  зобов`язання, яке виникає  з договору  позики відповідно до  ст. 1046  ЦК  України.   
Оскільки  відповідач  не  отримував  грошові кошти в борг, у нього  не виникло  боргового  зобов`язання  з їх повернення. 
 17.01.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Кустова С. М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити  в її задоволенні, посилаючись на  його  законність  та обґрунтованість.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Топій М. Ю. апеляційну  скаргу  підтримав та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Кустова С. М. просила  відмовити в задоволенні  апеляційної скарги,  рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається  зі  змісту розписки від  04 березня  2020  року: "Цією  розпискою     ми, громадяни України,  ОСОБА_1   та ОСОБА_2 ,  далі  сторони, підтверджуємо наступне. ОСОБА_1   передала,  а ОСОБА_2   прийняв кошти  в сумі 4 400  доларів  США (100 000  грн). Сторони погодили,  що  факт підписання  ними даної розписки  свідчить  про  факт передачі і прийняття вказаної  суми.  В разі  конфіскації автомобіля  виконавчою службою  ОСОБА_2 зобов`язується  повернути  кошти   у повному обсязі.  Сторони погодили, що  про виконання  умов  даної розписки  вони зроблять  власноручні  підписи на її примірнику. Сторони погодили,  дана розписка зберігатиметься  у ОСОБА_1 ". 
Справжність  підписів під  вказаною  розпискою сторони  не  оскаржують.  
Ухвалюючи рішення про стягнення  з  відповідача на  користь  позивача  4 400  доларів  США,   суд  першої інстанції  виходив з доведеності тієї обставини, що  між сторонами  укладено  договір  позики грошових коштів, яким встановлено строк їх повернення (фактично настання певної події), оригінал письмової розписки перебуває у фактичному володінні позивача, що свідчить про невиконання боржником зобов`язання з повернення  боргу до теперішнього часу.  
Доводи відповідача  про те, що між сторонами  договір  позики не  укладався,  суд першої інстанції   оцінив критично,  оскільки  доказів  таким обставинам  він  суду  не  надав. Також відсутні пояснення відповідача щодо існування інших договірних (недоговірних) відносин між ним та позивачем, за якими він отримав грошові кошти в розмірі 4 400 доларів США.
Колегія суддів не погоджується  з  висновками суду  першої  інстанції, оскільки  вони не відповідають  обставинам справи та вимогам  закону. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Таким чином,  у  разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі  однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення  або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається,  ОСОБА_1   звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів, вважаючи, що між ними виникли боргові зобов`язання за договором  позики.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не  надавши  належної оцінки розписці від   04 березня  2020 року, виходив з того,  що  з  її змісту вбачається отримання  відповідачем  грошових коштів в сумі 4 400 доларів  США  саме у борг. 
Разом  з тим,  зміст  розписки від  04 березня  2020  року  не  доводить  існування між сторонами у справі правовідносин за договорами  позики. 
Апеляційний суд  звертає  увагу,  що  саме  сторони несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин. 
Заперечуючи проти  вказаної  обставини представник відповідача зазначив, що  фактично  між сторонами  було  укладено  договір  купівлі-продажу транспортного  засобу,  а надана  розписка засвідчувала  часткове виконання  покупцем  ОСОБА_1   свого  зобов`язання  з оплати  вказаного  автомобіля. Сторони погодили,  що  в подальшому  позивачем  буде  виплачена  решта коштів за  придбання  автомобіля і останній  буде  переоформлено  на  неї.  
Перевірка справжньої правової природи правочину (розписки від  04 березня  2020  року) не дає підстав вважати її  доказом  на  підтвердження  укладення  договору  позики. 
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги, що договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї не вбачається отримання грошових коштів в борг. 
З огляду  на  відсутність обов`язкових елементів боргової розписки  відповідно до положень статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну  скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про  відмову в позові. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд апеляційної інстанції за результатами розгляду справи  ухвалює рішення на користь відповідача, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають  стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 562 грн.
Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Топія Миколи Юрійовича задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2024 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суму боргу за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 562 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено  02.05.2025. 
 
Суддя-доповідач                                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук