П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/4469/24-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Брезіна Т.М. 
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
06 червня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області,  треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області,  треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій від 04.06.2024.
Також, позивач просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 страхову виплату у сумі 1702500 гривень.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 13.01.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.05.2021 складено акт соціального розслідування випадку гострого професійного захворювання ОСОБА_4 , що стався 15.02.2021 та призвів до смертельного наслідку ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10-15).
Згідно свідоцтва Серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).
Відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 . (а.с. 7).
27.05.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати одноразової допомоги, як сину померлого внаслідок захворювання короновірусною хворобою (COVID-19). Однак, згідно листа від 04.06.2024 відмовлено позивачу у виплаті одноразової допомоги, у зв`язку із тим, що посада водія виїзної бригади екстреної медичної допомоги не належить до переліку медичних працівників. З вказаних підстав відповідач зазначив, що відсутні правові підстави для здійснення страхових виплат, передбачених Законом №1645–ІІІ та Постановою КМУ від 17.06.2020 №498, у разі смерті таких працівників, оскільки це не передбачено чинним законодавством. (а.с. 8-9).
До матеріалів справи додано постанови Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 06.07.2021 та 11.03.2024 про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 (дружині ОСОБА_4 ) у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_4 в сумі 227000 грн та одноразову страхову виплату в сумі 45400 грн, а також призначено щомісячну страхову виплату в сумі 20792,04 гривень. (а.с. 52-53).
Матеріали справи містять копію рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2023 по справі №725/6125/22, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції в Чернівецькій області Фонду соціального страхування України про стягнення страхових виплат. (а.с. 16-19).
Також матеріали справи містять копію рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.01.2024 №725/6288/23, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про стягнення страхових виплат. (а.с. 60-61).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11.04.2024 по справі №725/6288/23 рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.01.2024 №725/6288/23 скасовано, а провадження по справі закрито, оскільки розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. (а.с.62-65).
До матеріалів справи додатково додано заяву від 27.05.2024, яка направлялась пенсійному органу з відомостями щодо складу сім`ї ОСОБА_4 та свідоцтва про народження ОСОБА_2 , а також свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 110-111).
Не погоджуючись з відмовою Пенсійного органу позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ч. 2 ст. 39 Закону №1645 –ІІІ регулює питання страхових виплат медичних працівників. Держава забезпечує страхові виплати в таких розмірах медичним працівникам закладів охорони здоров`я, зокрема, у разі смерті працівника - у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Відповідно до п. 1 Постанови №498 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Порядок визначає механізм надання Фондом соціального страхування України (далі - Фонд) страхових виплат медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я у разі їх захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, та членам їх сімей у разі смерті медичного працівника внаслідок інфікування такою хворобою, передбачених статтею 39 Закону України “Про захист населення від інфекційних хвороб”, а також розміри таких страхових виплат.
Дія цього Порядку також поширюється на студентів-медиків V і VI курсів та інтернів, допущених до роботи відповідно до вимог статті 24 Кодексу законів про працю України, у разі залучення їх до боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, державними і комунальними закладами охорони здоров`я.
Згідно з п. 3 Постанови №498 у разі смерті медичного працівника, що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, членам сім`ї, батькам, утриманцям померлого медичного працівника (далі - особи, які мають право на виплату) проводиться виплата в розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків, перебуваючи на посаді водія бригади екстреної медичної допомоги.
27.05.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати одноразової допомоги, як сину померлого внаслідок захворювання короновірусною хворобою (COVID-19). Однак, згідно листа від 04.06.2024 відмовлено позивачу у виплаті одноразової допомоги, у зв`язку із тим, що посада водія виїзної бригади екстреної медичної допомоги не належить до переліку медичних працівників. З вказаних підстав відповідач зазначив, що відсутні правові підстави для здійснення страхових виплат, передбачених Законом №1645–ІІІ та Постановою КМУ від 17.06.2020 №498, у разі смерті таких працівників, оскільки це не передбачено чинним законодавством.
Таким чином, суд першої інстанції визначив, що у даних правовідносинах є спірним питання чи розповсюджувалась виплата, передбачена п. 2 ч. 2 ст. 39 Закону №1645–ІІІ та п. 3 Постанови №498, на посади водія бригади екстреної медичної допомоги.
Водії бригад екстреної медичної допомоги, відповідно до абз 7. ч. 4 ст. 11 Закону №5081-VI, зокрема, мають право на страхування, яке обов`язково забезпечується у порядку, визначеному законом.
Таким чином, на водіїв бригад екстреної медичної допомоги поширюються гарантії обов`язкового страхування, яке забезпечується у порядку, визначеному законом. Тобто, порядок визначення гарантій обов`язкового страхування водіїв бригад екстреної медичної допомоги визначається Законом №1105-XIV.
На підставі матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що на виконання вимог Закону №1105-XIV відповідачем прийнято постанови від 06.07.2021 та 11.03.2024 про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 (дружині ОСОБА_4 ) у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_4 в сумі 227000 грн та одноразову страхову виплату в сумі 45400 грн, а також призначено щомісячну страхову виплату в сумі 20792,04 гривень.
Таким чином, суд першої інстанції встановив, що відповідачем забезпечено право члена сім`ї водія бригади екстреної медичної допомоги ОСОБА_4 на гарантії, передбачені абз. 7 ч. 4 ст. 11 Закону №5081-VI.
Що стосується виплат, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 39 Закону №1645–ІІІ та п. 3 Постанови №498, суд першої інстанції зазначив, що нормативно-правовим актом, який реалізує право водіїв бригад екстреної медичної допомоги та членів їх сімей на обов`язкові страхові виплати у спірних правовідносинах, є Закон №1105-XIV, а положення п. 2 ч. 2 ст. 39 Закону №1645–ІІІ та п. 3 Постанови №498 не поширюються на вказаних осіб.
Посада водія виїзної бригади екстреної медичної допомоги не належить до переліку медичних працівників, а тому і немає підстав для виплати страхових виплат визначених ч.2 ст. 39 Закону №1645 – ІІІ та п. 3 Постанови №498.
Що стосується доводів відповідача про не доведення позивачем факту проживання однією сім`єю з його батьком - ОСОБА_4 , відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 498, суд першої інстанції не надає оцінку вказаним доводам, оскільки вказана обставина не була підставою для відмови у листі від 04.06.2024, а тому виходить за межі спірних правовідносин та оскаржуваного рішення.
Щодо посилання позивача на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2023 по справі №725/6125/22, суд першої інстанції оцінює критично, оскільки вказаним рішенням по суті відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції в Чернівецькій області Фонду соціального страхування України про стягнення страхових виплат.
Представником відповідача додано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.01.2024 №725/6288/23, яким відмовлено в задоволенні ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про стягнення страхових виплат. Однак, постановою Чернівецького апеляційного суду від 11.04.2024 по справі №725/6288/23 рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.01.2024 №725/6288/23 скасовано, а провадження по справі закрито, оскільки розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. (а.с.62-65).
Таким чином, адміністративний суд уповноважений відповідно до предметної юрисдикції вирішувати вказаний спір.
На підставі вище встановленого суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій, оформлене у вигляді листа від 04.06.2024, прийнято правомірно та на законних підставах.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 39 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України.
Держава забезпечує страхові виплати в таких розмірах медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я:
1) у разі встановлення групи інвалідності внаслідок захворювання на коронавірусну хворобу (COVID-19) протягом одного року з дня захворювання, за умови, що таке захворювання пов`язане з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, - залежно від встановленої працівнику групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності, але не менше 300-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому встановлено групу інвалідності;
2) у разі смерті працівника - у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
У разі настання обставин, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, страхова виплата призначається і виплачується разово та в рівних частинах членам сім`ї, батькам та утриманцям померлого працівника протягом одного місяця з дня виникнення права на страхову виплату. Члени сім`ї та батьки померлого працівника визначаються відповідно до Сімейного кодексу України.
Постановою Кабінету Міністрів України №498 від 17 червня 2020 року "Деякі питання надання страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2", затверджений Порядок здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів (далі - Порядок № 498) та Порядок використання фінансової допомоги Фондом соціального страхування України для проведення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2.
Порядок №498(в редакції на момент смерті) визначає механізм надання Фондом соціального страхування України страхових виплат медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я у разі їх захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, та членам їх сімей у разі смерті медичного працівника внаслідок інфікування такою хворобою, передбачених статтею 39 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", а також розміри таких страхових виплат.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 498 факт смерті медичного працівника з причин, пов`язаних з його інфікуванням COVID-19 під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, встановлюється комісією (спеціальною комісією) з розслідування (спеціального розслідування), що проводиться відповідно до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №337 від 17 квітня 2019 року та оформляється актом розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася), за встановленою формою.
Згідно з пунктом 3 Порядку №498 у разі смерті медичного працівника, що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, членам сім`ї, батькам, утриманцям померлого медичного працівника (далі - особи, які мають право на виплату) проводиться виплата в розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
Члени сім`ї та батьки померлого медичного працівника визначаються відповідно до Сімейного кодексу України.
У разі відсутності документів, що підтверджують належність до складу сім`ї померлого медичного працівника або перебування на його утриманні, статус члена сім`ї або факт утримання встановлюється в судовому порядку.
Страхова виплата, передбачена пунктом 3 Порядку № 498, призначається і виплачується органами Фонду разово, у рівних частинах особам, які мають право на виплату, протягом одного місяця з дня виникнення права на одноразову допомогу (п.5 Порядку №498).
Аналогічні норми визначені в редакції на момент звернення до Пенсійного фонду.
Разом з цим, Порядок №498 ставить в залежність саме виплату у разі невідворотних подій з "медичним працівником". Тобто, особа в межах Порядку №498 має бути медичним працівником.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 працював водієм бригади екстреної медичної допомоги.
Згідно з ст.74 ЗУ "Основи законодавства України про охорону здоров`я" провадити медичну, фармацевтичну діяльність, надавати реабілітаційну допомогу можуть особи, які мають відповідну спеціальну освіту і відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам.
Єдині кваліфікаційні вимоги до осіб, які провадять певні види медичної і фармацевтичної діяльності, надають реабілітаційну допомогу, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідальність за дотримання зазначених кваліфікаційних вимог несуть керівники закладів охорони здоров`я, реабілітаційних закладів, відділень, підрозділів, а також органи, яким надано право видавати ліцензію на провадження відповідних видів господарської діяльності.
Особи, які пройшли медичну, фармацевтичну або реабілітаційну підготовку в навчальних закладах іноземних держав, допускаються до професійної діяльності після перевірки їхньої кваліфікації у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, якщо інше не передбачено законодавством або міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.
До медичних працівників відносяться особи, які допущені до медичної діяльності — професіонали з повною вищою медичною освітою та фахівці з базовою та неповною вищою медичною освітою, які закінчили вищі заклади медичної освіти. Також до медичної діяльності на посадах лікарів та середнього медичного персоналу допускаються особи з повною вищою та неповною вищою (немедичною) освітою, які закінчили:
— вищий або середній спеціальний навчальний заклад, здобули вищу або неповну вищу економічну, економіко-статистичну, статистичну та інженерно-економічну освіту, пройшли спеціальну підготовку і мають сертифікат лікаря-спеціаліста, мають право працювати на посадах лікарів-статистиків, у тому числі й керівників відділів обліку та медичної статистики, та на посадах медичних статистиків (пункт 8 розділу II та пункт 13 розділу III наказу № 195 та примітки до цих розділів);
— вищий навчальний заклад за спеціальностями «Біологія», «Фармація», «Хімія», «Хімія-фармація», «Біохімія», пройшли спеціальну підготовку і отримали звання лікаря-спеціаліста з конкретної лікарської спеціальності або мають сертифікат, що дає право обіймати посаду лікаря-спеціаліста, можуть працювати на посадах лікарів-лаборантів, у тому числі на посаді завідувача лабораторії, за наявності стажу роботи на посаді лікаря-лаборанта не менше 5 років (пункт 8 розділу II наказу № 195 та примітка до нього);
— вищий або середній спеціальний навчальні заклади та здобули фізкультурну освіту, можуть працювати на посадах інструкторів з лікувальної фізкультури та сестер медичних з масажу (пункт 11 розділу III наказу № 195);
— середній спеціальний навчальний заклад за спеціальністю «Лаборантська справа» (техніки-хіміки) та можуть працювати на посадах лаборантів санітарно-профілактичних закладів (пункт 8 розділу III наказу № 195);
— рентгенівський або медичний електротехнічний технікум за спеціальністю «рентгенотехнік», можуть працювати на посадах рентгенолаборантів (пункт 9 розділу III наказу № 195);
- медико-біологічний факультет вищих навчальних закладів, здобули вищу освіту за спеціальностями «Біофізика», «Кібернетика», «Біохімія» і були зараховані на лікарські посади в заклади охорони здоров`я до 01.04.95 р. згідно з вимогами наказу МОЗ України від 25.12.92 р. № 195 та зберігають право на подальшу роботу на лікарських посадах тих же найменувань.
До медичних працівників належать і лікарі-інтерни, які згідно з Державним класифікатором мають повну вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина», проходять спеціалізацію за певною спеціальністю медичного профілю та зараховані на ці посади до штату закладу охорони здоров`я.
Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що медичний працівник це особа, яка має лікарську або медсестринську професійну кваліфікацію, провадить професійну діяльність із надання медичної допомоги та здійснює інші пов`язані з такою діяльністю заходи відповідно до законодавства, у тому числі як фізична особа - підприємець, яка має ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики. Крім того, до медичного працівника віднесені лікарі-інтерни, які згідно з Державним класифікатором мають повну вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина», проходять спеціалізацію за певною спеціальністю медичного профілю та зараховані на ці посади до штату закладу охорони здоров`я.
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що водій екстреної медичної допомоги не належить до категорії медичних працівників.
Щодо доводів апелянта з посиланням на ЗУ "Про екстрену медичну допомогу", колегія суддів зазначає, що згідно з ч.4 ст.11 ЗУ "Про екстрену медичну допомогу" ( станом на березень 2021 року), медичні працівники системи екстреної медичної допомоги мають право на:
- підвищені посадові оклади, надбавки за особливий характер праці, за особливі умови праці, доплати за науковий ступінь, за почесні звання, а також за вислугу років залежно від стажу роботи в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, інші надбавки і доплати, премії і винагороди, розмір та порядок встановлення яких для державних і комунальних закладів охорони здоров`я визначаються Кабінетом Міністрів України;
- матеріальну допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі одного посадового окладу та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу, які встановлюються для державних і комунальних закладів охорони здоров`я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
- соціальні пільги та гарантії, передбачені законодавством про аварійно-рятувальні служби, у випадках, встановлених Кабінетом Міністрів України;
- обов`язкове страхування, яке забезпечується у порядку, визначеному законом;
- безоплатне забезпечення робочим одягом єдиного зразка у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Передбачені в цій частині права, крім права на доплату за науковий ступінь, поширюються також на водіїв бригад екстреної медичної допомоги.
З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що законодавець виділив водіїв бригад екстреної медичної допомоги в окрему групу від медичних працівників системи екстреної медичної допомоги, визначивши їх окремим пунктом та надав окремо для них право в підвищені посадових окладів, надбавки за особливий характер праці, за особливі умови праці, за почесні звання, а також за вислугу років залежно від стажу роботи в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, інші надбавки і доплати, премії і винагороди, розмір та порядок встановлення яких для державних і комунальних закладів охорони здоров`я визначаються Кабінетом Міністрів України; матеріальної допомоги для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі одного посадового окладу та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу, які встановлюються для державних і комунальних закладів охорони здоров`я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; соціальних пільг та гарантій, передбачених законодавством про аварійно-рятувальні служби, у випадках, встановлених Кабінетом Міністрів України; обов`язкового страхування, яке забезпечується у порядку, визначеному законом; безоплатного забезпечення робочим одягом єдиного зразка у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
В свою чергу, не можна безпосередньо зазначити, що даною нормою було визначено, що водії бригад екстреної медичної допомоги є медичними працівниками системи екстреної медичної допомоги, оскільки як встановлено судом вище, медичний працівник повинен відповідати низці вимог.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.