ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 травня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/901/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Алієва К.О.

за участю представників учасників справи:
від позивача – Пустовойтов Д.М.,
від відповідача – Лобанов Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон»
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 про розстрочення виконання рішення, постановлену суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса,
у справі № 916/901/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес Агро-П»
про: стягнення 7069156,56 грн,
ВСТАНОВИВ
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.08.2024 у даній справі, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 06.11.2024, частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» (далі ТОВ «Фірма Ерідон») та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес Агро-П» (далі ТОВ «Антарес Агро-П») на його користь: 212375,13 грн 36 % річних, 283166,84 грн процентів за користування товарним кредитом та 211373,68 грн пені. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Так, зі змісту рішення суду вбачається, що суд зменшив нараховану позивачем суму процентів за користування товарним кредитом до 90 %.
Постановою Верховного Суду від 21.01.2025 рішення судів попередніх інстанцій скасовано в частині відмови у стягненні процентів за користування товарним кредитом, прийнято в цій частині нове рішення, яким задоволено позов та стягнуто з відповідача на користь позивача 2548501,60 грн. В іншій частині рішення залишені без змін. Здійснено новий розподіл судових витрат.
06.02.2025 від відповідача надійшла заява про розстрочення виконання постанови Верховного Суду у даній справі.
В обґрунтування заяви відповідач посилався, зокрема, на те, що він є вітчизняним виробником сільськогосподарської продукції і станом на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі. Обов`язок виплатити всю суму заборгованості одним платежем може призвести до вкрай негативних наслідків для підприємства. Відповідач не ухиляється від виконання судовою рішення, а лише вказує про неможливість погашення наявної заборгованості за судовим рішенням перед позивачем саме одним разовим платежем. Дії відповідача спрямовані на виконання рішення суду, але з розстроченням сплати боргу. При цьому, на теперішній час відповідач частково сплатив на користь позивача заборгованість.
Позивач заперечував проти задоволення вказаної заяви з підстав її необґрунтованості.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 у даній справі заяву відповідача задоволено та розстрочено виконання постанови Верховного Суду наступним чином: 31.03.2025 - 50000 грн; 30.04.2025 - 50000 грн; 31.05.2025 - 50000 грн; 30.06.2025 - 50000 грн; 31.07.2025 - 50000 грн; 31.08.2025 - 785167,55 грн; 30.09.2025 - 785167,55 грн;  31.10.2025 - 785167,56 грн.
Місцевий господарський суд, оцінивши доводи та аргументи відповідача, врахувавши вид його діяльності, а також те, що сума, яку просить розстрочити відповідач, є процентами за користування товарним кредитом, а не сумою основного боргу, яка була погашена ще до ухвалення рішення, дійшов висновку, що про наявність обставин, які ускладнюють виконання рішення суду у даній справі та унеможливлюють сплату відповідачем всієї суми разовим платежем станом.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на наступне:
- відповідачем не було надано суду відповідну фінансову звітність за 2024 рік, а також довідок банківських установ про рух грошових коштів за останні місяці (як доказ підтвердження відсутності у відповідача грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати заборгованості), витяги з державних реєстр щодо рухомого чи нерухомого майна, річні звіти про посівні площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду.
- під час проведення судового засідання з розгляду заяви, відповідач мав можливість надати фінансову звітність саме за 2024 рік, але не долучив її до матеріалів справи. Отже, наявні в матеріалах справи фінансові показники відповідача за попередні роки не підтверджують обставини, на які він посилається як на підставу власних вимог.
- щодо наданої боржником балансової довідки на підтвердження про планування одержання ним прибутку у заявлений період розстрочення, скаржник зазначає, що це внутрішній документ самого відповідача, який створений ним самостійно. Така довідка не містить об`єктивних даних, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування та те, що такі дані є достовірними.
- отже, боржник не додав до заяви жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існування виключних обставин, які є об`єктивними та незалежними від нього, що давали б можливість розстрочити виконання судового рішення.
Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області копії матеріалів справи № 916/901/24, необхідних для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 у справі № 916/901/24 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження матеріалів з суду першої інстанції.
31.03.2025 копії матеріалів цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 за апеляційною скаргою ТОВ «Фірма Ерідон» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 у справі № 916/901/24 про розстрочення виконання рішення відкрито апеляційне провадження, встановлено відповідачу строк до 25.04.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення позивачу), роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, вирішено розглянути апеляційну скаргу поза межами строку, встановленого ч. 2 ст. 273 ГПК України, у розумний строк та призначено дану справу до розгляду на 13.05.2025 о 14:00 год.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
10.04.2025 від ТОВ «Фірма Ерідон» надійшла заява (вх. № 1513/25) про участь його представника (адвоката Пустовойтова Д.М.) в усіх судових засіданнях по справі № 916/901/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка ухвалою суду була задоволена.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
В судове засідання в режимі відеоконференції з`явився представник позивача, який просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 у справі № 916/901/24 про розстрочення виконання рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача.
В судове засідання в приміщення суду з`явився представник відповідача, який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду – без змін.
Розглянувши матеріали оскарження ухвали, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції, якою розстрочено на 8 місяців виконання постанови Верховного Суду від 21.01.2025 у даній справі - сплати 2605502,66 грн.
Згідно з частинами 1, 5 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Частинами 3, 4 ст. 331 ГПК України зазначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Отже, надання відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є процесуальною дією суду, яка вчиняється останнім за встановлення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.
При цьому, колегією суддів враховується, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК України, вказана норма процесуального закону не вимагає.
Законодавцем визначено чіткі критерії для застосування відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення, обмежено строк надання такого відстрочення (розстрочення) виконання, визначено можливість вжиття заходів забезпечення на період дії відстрочки (розстрочення) та не передбачено можливості настання наслідків щодо порушення конституційного принципу обов`язковості виконання судового рішення.
Аналогічну правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 16.10.2020 у справі № 905/2912/15.
Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. При цьому розстрочення є можливим при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками, декілька індивідуально визначених речей тощо).
На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України»).
Крім того, за практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України»). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (у справі «Крапивницький та інші проти України»).
Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.
Розстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача.
Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 905/30/16, від 14.07.2020 у справі № 908/1884/19 та від 16.01.2020 у справі № 910/1820/19.
Обставини, за яких виконання рішення неможливе, повинні існувати насправді, в реальності, та безпосередньо перешкоджати його виконанню в строки, в обсязі та в порядку, визначені у рішенні, а тому не є підставами для надання відстрочки або розстрочення виконання рішення обставини, які зумовлені суб`єктивним фактором і неправомірною поведінкою самого боржника.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів зауважує на тому, що відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.
В якості підстав для розстрочення виконання рішення відповідач посилався на те, що
- він є вітчизняним виробником сільськогосподарської продукції, переважно займається вирощуванням зернових культур (крім рису) і насіння олійних культур, а також здійснює торгівельні операції реалізації та придбання сільськогосподарської продукції власного виробництва на вітчизняному ринку. Запровадження в державі воєнного стану істотно погіршило фінансовий стан підприємства. ТОВ «Антарес Агро-П» реалізовує сільськогосподарську продукцію власного виробництва виключно вітчизняним підприємствам резидентам України. На сьогоднішній день покупці пропонують значно занижені ціни на вироблену ТОВ «Антарес Агро-П» продукцію на умовах самостійного вивезення «з поля». Настільки занижена ціна у порівняні із цінами на світовому ринку обумовлюється веденням бойових дій на території України, проблемами із логістикою, іншими негативними факторами;
- станом на дату ухвалення рішення підприємство перебуває в скрутному матеріальному становищі, яке зумовлене систематичною несплатою за поставлену підприємством продукцію, зменшенням об`ємів виробництва, що, в свою чергу, і призвело до прострочення виконання зобов`язання перед позивачем зі сплати вартості отриманого товару, заборгованість за який заявлена до стягнення у даній справі;
- покладання на відповідача станом на даний час обов`язку виплатити всю суму заборгованості в розмірі 2655502,66 грн одним платежем, може призвести до вкрай негативних наслідків для підприємства, зокрема ускладнить або взагалі унеможливить виплату заробітної плати працівникам, внесення податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а так само може виникнути реальна загроза повного зупинення виробничої діяльності, і як наслідок, до неспроможності виконання покладених на нього обов`язків перед постачальниками необхідних у виробництві продукції витратних матеріалів, таких як засоби захисту рослин, міндобрива, посівний матеріал, роботи підрядників із оброблення землі, інш. Зазначене ж в свою чергу може спричинити надзвичайні наслідки у вигляді банкрутства та ліквідації підприємства; 
- фактично виробник сільгосппродукції перебуває на межі виживання, що стало, крім іншого, наслідком посухи на півдні Одеської області у 2022 році в період росту рослин. Ці дана є загальновідомими, неодноразово висвітлювались у засобах масової інформації;
- оскільки прибутковість від діяльності господарства залежить саме від врожайності сільськогосподарських культур, так як іншою діяльністю відповідач не займається, то вказані обставини свідчать про критичний стан платоспроможності відповідача на теперішній час;
- відповідач не ухиляється від виконання судовою рішення, а лише вказує про неможливість погашення наявної заборгованості за судовим рішенням перед позивачем саме одним разовим платежем. Більш того, інтерес боржника полягає у погашенні наявних сум боргу при збереженні сталої роботи господарства, зважаючи на можливість оплатити наявний борг з майбутнього врожаю сільськогосподарських культур. Дії відповідача спрямовані на виконання рішення суду, але з розстроченням сплати боргу;
- на теперішній час ТОВ «Антарес Агро-П» обробило землю (оброблення мінеральними добривами, проведення земляних робіт, сіяння високоякісним насінням для вирощування сільськогосподарських культур) та чекає на збір врожаю наступного року;
- ТОВ «Антарес Агро-П» частково сплатило на користь ТОВ «Фірма Ерідон»: основну заборгованість у сумі 3250358,97 грн, заборгованість за рішенням Господарського суду Одеської області від 12.08.2024 у справі №916/901/24 у сумі 791745,53 грн.
На підтвердження своїх посилань відповідачем надано до суду:
- оборотно-сальдову відомість по рахунку 661 за січень 2024 - січень 2025, з якої вбачається заборгованість зі сплати працівникам заробітної плати на суму 233 618,02 грн.;
- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 «Всім кого це стосується»;
- платіжну інструкцію №784 від 28.11.2024 про сплату на рахунок позивача 791745,53 грн;
- фінансову звітність малого підприємства за 2021 рік, з якого вбачається, що чистий прибуток за 2021 рік складав 32357000 грн.;
- фінансову звітність малого підприємства за 2023 рік, з якого вбачається, що чистий прибуток за 2023 складав 12690000 грн.;
- балансову довідку відповідача, в якій ТОВ «Антарес Агро-П» повідомляє, що на балансі за 2024 рядок 1100 запаси 113910 тис. грн, у т.ч. незавершене виробництво: пшениця на 1038 га на суму 21 016 000 грн, ячмінь на 472 га на суму 11 879 000 грн., ріпак на 425га на суму 6 700 000 грн., горох на 77 га на суму 1 650 000 грн., соняшник на 555 га на суму 2 325 000 грн., всього на 2567 га на суму 43 570 000 грн.
Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. 
Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17.
Дослідивши доводи та аргументи відповідача, а також докази, надані відповідачем на обґрунтування своєї позиції щодо можливості розстрочення виконання рішення, колегія суддів зазначає, що вони у сукупності дозволяють дійти висновку про утруднення саме одномоментного виконання судового рішення відповідачем.
Колегія суддів наголошує на тому, що розстрочення виконання рішення жодним чином не зменшує суму грошових коштів, яка має бути сплачена боржником на виконання рішення суду, натомість таке розстрочення забезпечить реальне виконання останнім цього рішення без накопичення боргів з заробітної плати, тобто дозволить досягти мети виконання судового рішення з дотриманням балансу інтересів обох сторін (співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора), тим більше, що тривалість відповідного розстроченням для стягувача не є надмірною, оскільки воно передбачає щомісячну сплату відповідачем частини загальної суми заборгованості.
Розстрочення виконання рішення суду надасть можливість ефективно виконати рішення суду, зберігаючи ресурси для існування підприємства у період воєнного стану.
Водночас, надання такої розстрочки не заблокує роботу підприємства відповідача, забезпечивши його стабільну діяльність, та дозволить останньому отримати дохід, який в подальшому спрямувати на погашення заборгованості перед позивачем.
При цьому, що надання розстрочки на 8 місяців забезпечує стабільний графік погашення заборгованості, який сприяє поступовому виконанню зобов`язань відповідачем.
Судом першої інстанції цілком правомірно та обґрунтовано задоволено заяву відповідача про розстрочення виконання рішення, враховуючи також те, що сума, яку відповідач просить розстрочити, є процентами за користування товарним кредитом, а не сумою основного боргу, яка була погашена ще до ухвалення рішення господарського суду, а також те, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження свого скрутного становища.
Колегією суддів не встановлено підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи
Згідно із ч. 1 ст. 76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановленого судом першої інстанції.
Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 ГПК України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду про розстрочку виконання рішення суду - без змін.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом підлягають віднесенню на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 у справі № 916/901/24 - без змін.
Постанова, відповідно до вимог  ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до  ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 19.05.2025.

Головуючий суддя                                                  Н.С. Богацька

Судді                                                                      Г.І Діброва

          Н.М. Принцевська