ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1873/25 Справа № 211/2746/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 211/2746/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 16 жовтня 2024 року, 

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомова Наталія Іванівна, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.    
В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент смерті проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому ОСОБА_1 із 12 вересня 1991 року проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Оскільки позивач є спадкоємцем першої черги після своєї матері для прийняття спадщини, вона у визначений законом строк звернулась до приватного нотаріуса за місцем свого проживання у м.Дніпрі, де їй було роз`яснено про необхідність її відкриття за місцем смерті спадкодавця у м. Кривому Розі, у зв`язку із чим було оформлено нотаріальну заяву від 20 березня 2024 року. У день звернення із заявою до нотаріуса Чорної О.С. позивачу стало відомо, що 22 березня 2024 року спадкову справу після смерті матері позивача вже відкрито іншим приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Пахомовою Наталією Іванівною. А тому така заява була вручена приватному нотаріусу Пахомовій Н.І., якою було відкрито спадкову справу № 46/2024 та зареєстровано у Спадковому реєстрі 22 березня 2024 року за №72188447. 
Під час оформлення спадщини після смерті матері від приватного нотаріуса Пахомової Н.І. позивачу стало відомо, що нею раніше, 03 серпня 2023 року, за заявою спадкоємця за законом ОСОБА_5 було також заведено іншу спадкову справу № 134/2023 та зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 71038524 після смерті її матері ОСОБА_6 , 1915 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та на момент смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Померла ОСОБА_6 є бабусею позивача ОСОБА_4 . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 73453813 від 03 серпня 2023 року померлою було складено заповіт на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Такий заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Огняником А.М. 17 березня 1998 року (реєстровий №536) на користь позивачки ОСОБА_4 . Інформація про наявність заповіту, складеного бабусею на користь ОСОБА_4 , стала відома із листа приватного нотаріуса Пахомової Н.І. від 03 квітня 2024 року, яким нотаріус також роз`яснила позивачу, що нею пропущений встановлений законом строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що приватний нотаріус Пахомова Н.І., після відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , не сприяла у здійсненні особистого розпорядження спадкодавця, своєчасно і належним чином не повідомила позивача як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини і наявність самого заповіту, складеного на її користь, також приватний нотаріус мала змогу за допомогою Єдиного демографічного реєстру встановити місце проживання спадкоємця за заповітом, але не зробила цього. 
Викладене вище свідчить про наявність у позивача об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , оскільки вона не проживала з останньою, а про існування заповіту дізналась під час оформлення спадщини після смерті матері у квітні 2024 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. 
На підставі викладеного вище позивач просила суд надати їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 тривалістю три місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, суд не надав належної оцінки наведеним позивачем доводам, що на його думку є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця.
Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали спадкової справи не містять жодного доказу, що нотаріус вчиняв дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, чи здійснював виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння ним здійсненню особистого розпорядження спадкодавця і виконання приписів Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Зазначено, що відповідно до сталої судової практики Верховного Суду, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є достатньою правовю підставою для визначення останньому додаткового строку для прийняття спадщини.
Також зазначено, що свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 достовірно не вказали про те, коли ОСОБА_1 стало відомо про складення на її ім`я заповіту спадкодавцем ОСОБА_6 , а їх показання ґрунтувались на припущеннях.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення. 
Позивач ОСОБА_1 , яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась, просить розгляд справи відкласти у зв`язку із поданням її представником – адвокатом Вербою А.П. заяви про відкладення розгляду справи.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Верба А.П., який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, просить розгляд справи відкласти у зв`язку з його відрядженням. 
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяв позивача та її представника про відкладення розгляду справи, оскільки неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки позивача та її представника в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла баба позивача та відповідача ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18 жовтня 2012 року.
Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири, яка належала померлій та її доньці ОСОБА_5 , яка відповідно є матір`ю позивач та відповідача у справі, на праві спільної сумісної власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_6 за життя, а саме 17 березня 1998 року, склала заповіт на користь своєї онуки ОСОБА_1 .
Як свідчить довідка від 04 серпня 2023 року відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Довгинцівському районі Департаменту адміністративних послуг Управління з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Криворізької міської ради, наявна у матеріалах спадкової справи № 134/2023, заведеної після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла була зареєстрована з 02 березня 2001 року за адресою: АДРЕСА_1 , на день смерті з нею також була зареєстрована ОСОБА_5 .
Також, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 134/2023, ОСОБА_5 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , 03 серпня 2023 року звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н.І. із заявою про прийняття спадщини за законом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 матір позивача та відповідача, ОСОБА_5 , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26 вересня 2023 року.
За життя ОСОБА_5 , а саме 26 липня 2023 року, також склала заповіт на користь своєї доньки ОСОБА_2 . Остання, відповідно до матеріалів спадкової справи № 46/2024, 22 березня 2024 року звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом.
З аналогічною заявою 20 березня 2024 року звернулася ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чорної О.С. (спадкова справа № 51/2024).
Окрім того, з матеріалів спадкової справи № 134/2023 слідує, що 03 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н.І. із заявою про призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Матеріали спадкової справи № 134/2023 не містять доказів звернення позивача до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н.І. або іншого нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Звертаючись до суду з позовом про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач посилалась на те, що підставою пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини слугувала її необізнаність про наявінсть заповіту. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів поважності причин пропуску спадкоємцем ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 та з того, що під час судового засідання свідками під присягою  ОСОБА_9 та Мамій О.І. підтверджено факт обізнаності позивача щодо наявності заповіту, складеного її бабусею за життя.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статтях 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.
Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20).
Водночас відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.
Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2023 року у справі № 521/20201/21.
Колегія суддів зазначає, що спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 зазначила, що факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.
У справі, що переглядається, предметом позову є визначення дострокового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті заповідачки в 2012 році з посиланням на те, що позивач не знала про існування заповіту. Позивач у справі, на день смерті заповідачки в 2012 році не була спадкоємцем ні першої, ні другої, ні третьої черги спадкоємців за законом. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 , 1915 року народження, була її дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В данному випадку позивач по справі, до смерті своєї матері, станом на момент подання заяви про прийняття спадщини після її смерті, не усвідомлювала та не могла усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування після смерті баби на підставі своєї спорідненості, оскільки булла спадкоємицею четвертої черги.
Таким чином, колегія судів приходить до висновку, що необізнаність спадкоємця ОСОБА_1 про наявність заповіту, в даному випадку, є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не довела поважності причин пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що доводи апеляційної скарги про те, що свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , достовірно не вказали про те, коли ОСОБА_1 стало відомо про складення на її ім`я заповіту спадкодавцем ОСОБА_6 , а їх показання ґрунтувались на припущеннях, заслуговують на увагу та не можуть бути доказом обізнаності позивача про наявність заповіту, оскільки свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила пояснила, що тривалий час товаришувала як з ОСОБА_10 , так і з її матір`ю ОСОБА_6 , оскільки вони всі проживали в одному будинку. При ній Неля телефонувала ОСОБА_11 та розмовляла із нею про заповіт бабусі. А свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що вона була сусідкою ОСОБА_12 та її матері ОСОБА_13 , жили в сусідніх квартирах. Вона часто допомагала, коли ОСОБА_13 хворіла. Їй ОСОБА_13 казала, що хоче оформити заповіт на ОСОБА_14 . Неля також казала їй, що ОСОБА_15 , після смерті ОСОБА_13 , повинна приїхати з приводу заповіту. Вказаними поясненнями свідків не можливо достовірно встановити коли ОСОБА_1 стало відомо про складення на її ім`я заповіту спадкодавцем ОСОБА_6 та чи взагалі возивачу було відомо про нього.
Зазначені вище обставини, на думку колегії суддів, виключали можливість звернення в установлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Колегія суддів вважає, що зазначені причини є поважними та пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення цих дій.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки у спадкоємця були об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини, тому причини пропуску встановленого шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними.
У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про поважність причин пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, є помилковим.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права та приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги представника позивача, та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визначення останній додаткового строку у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті баби - ОСОБА_6 , 1915 року народження, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з необхідністю задоволення позовних вимог позивача з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 211 грн 20 коп та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 816 грн 80 коп.
Крім того, відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 329/766/18.
Разом з тим, якщо суд визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.
Такі висновки збігаються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17.
Колегія суддів звертає увагу на те, що до позову було долучено договір про надання правничої допомоги б/н від 25 квітня 2024 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Вербою А.П., ордер від 25 квітня 2024 року, виданого на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 25 квітня 2024 року, попередній розрахунок вартості послуг адвоката зазначений в позовній заяві.
На підтвердження факту виконання договору про надання правничої допомоги б/н від 25 квітня 2024 року представником позивача подано акт приймання - передачі наданих послуг від 21 жовтня 2024 року, який підписаний клієнтом ОСОБА_1 на суму 1 500 євро (том 2 а.с.13).
Із урахуванням наведеного, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат та їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію значимості таких дій у справі, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383,386 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити. 
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомова Наталія Іванівна, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити. 
Визначити  ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці, з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті баби – ОСОБА_6 , 1915 року народження, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 816 (одна тисяча вісім шістнадцять) грн 80 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн, понесені позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: