ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/21031/23                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  30 квітня 2025 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:      
Судді-доповідача:                                                                                               Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                          Карпушової О.В., Ключковича В.Ю.,  
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Київської митниці на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕРГОПАК» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення та картки відмови,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕРГОПАК» звернулося до суду з позовом до Київської митниці,    в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA 100380/2023/000007/2 від 24 січня 2023 року;
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA100380/2023/000058 від 24 січня 2023 року.
Позов мотивовано протиправністю оскаржуваних рішень з огляду на відсутність у відповідача обґрунтованого сумніву щодо правомірності визначення позивачем митної вартості задекларованого до ввезення на митну територію України товару.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погодившись із зазначеним рішенням Київська митниця звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03 жовтня 2024 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Зокрема,   апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що позивачем для підтвердження витрат на транспортування вантажу не надано документи від залучених до перевезення осіб.
Апелянт стверджує, що декларантом не надано числових значень складових митної вартості від м. Medgidia до м. Констанца. Надані відомості щодо витрат на транспортування не підтверджені належним чином та не піддаються обчисленню, перевірці, що суперечить положенням частини другої, двадцять першої статті 58 Митного кодексу України.
Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що у зв`язку із ненаданням передбаченої положеннями Контракту проформи-інвойсу під час митного оформлення здійснити перевірку достовірності наданих відомостей щодо оплати за товар не представляється можливим.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2024 та від 24.02.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від ТОВ «ЕРГОПАК» 13.12.2024 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Контракту купівлі-продажу №221027 від 27.10.2022 та інвойсу №20230023 від 19.01.2023 з фірмою BIORETEX ROMANIA, Румунія, ТОВ «ЕРГОПАК» здійснювало імпорт в Україну нетканого матеріалу на основі віскозного волокна для використання у власному виробництві, а саме для виготовлення ганчірок для прибирання (далі - Товар).
ТОВ «ЕРГОПАК» 23.01.2023 надіслано до Київської митниці митну декларацію №23UA100380600767U1 та декларацію митної вартості. ТОВ «ЕРГОПАК» визначено митну вартість за методом визначення митної вартості товарів за ціною договору із врахування загальної вартості товару за інвойсом у розмірі 26 311, 28 євро, загальні витрати на транспортування та навантаженню - 40 000 грн, що в загальній сумі складало 27 322, 45 Євро, або у перерахунку по курсу НБУ на момент митного оформлення 1 080 824, 25 грн.
ТОВ «ЕРГОПАК» подано документи, які підтверджують митну вартість товару, а саме:
-     рахунок-фактура (Commercial invoice) № 20230023 від 19.01.2023;
-    пакувальний лист № 11Q від 19.01.2023;
-     автотранспортна накладна №711089 від 19.01.2023;
-     декларація (сертифікат) про походження товару від 19.01.2023;
-     платіжне доручення №178 від 08.12.2022 (передоплату);
-   рахунок - фактура про підтвердження транспортно - експедиційних витрат №0957-SP від 16.01.2023;
-  документ, що підтверджує вартість перевезення товару - довідка про транспортно- експедиційні витрати від 18.01.2022;
-   зовнішньоекономічний договір №221027 від 27.10.2022;
-   договір про надання послуг митного брокера №LPU-ER 2 від 04.04.2022;
-   договір (контракт) про перевезення №1-17/10/19-СП від 17.10.2019;
-   договір (контракт) про перевезення №l-09/01/23-SP від 01.01.2013;
-   договір (контракт) про перевезення №1 від 05.04.2022;
-   копію митної декларації країни-відправлення №23ROOCT1900E0007922 від 19.01.2023;
-   заявка на перевезення вантажу №1-09/01 від 09.01.2023;
-   пояснювальний лист №161 від 22.12.2022 щодо цілі ввезення товару;
-    лист від 21.12.2022.
ТОВ «ЕРГОПАК» на виконання відповідного запиту відповідача, надіслав до митного органу додаткові документи у електронному вигляді на підтвердження заявленої митної вартості, що підтверджується викопіюванням із електронного листа, доданим до матеріалів справи.
Київською митницею прийняте спірне рішення про коригування митної вартості товарів №UA 100380/2023/000007/2 від 24 січня 2023 року.
Обґрунтовуючи підстави неприйняття заявленої позивачем митної вартості товару, митний орган у графі 33 спірного рішення зазначив, що декларантом до митногго оформлення не надано всіх необхідних документів, які підтверджують митну вартість товарів та документи не містять достовірних та об`єктивних відомостей, які б підтверджували числові значення складових митної вартості, а саме:
- згідно з п. 4.5 зовнішньоекономічного контракту від 27.10.2022 № 221027 разом з товаром Продавець направляє Покупцю сертифікат якості заводу виготовлювача;
- в платіжному дорученні від 08.12.2022 № 178 - гр. 70 «Деталі платежу» є посилання лише на зовнішньоекономічний контракт від 27.10.2022 № 221027 без зазначення реквізитів інвойсу чи проформи-інвойсу, що не дає змогу ідентифікувати зазначену оплату з даною поставкою товару. Для підтвердження транспортних витрат надано довідку про транспортно-експедиційні витрати від 18.01.2023 б/н та рахунок на оплату від 16.01.2023 № 0957- SP ТОВ «Саміко плюс» згідно СМR від 19.01.2023№ 711089 перевезення здійснює PE Nazarenko Ruslan, транспортно-перевізних документів між перевізником та експедитором до митного оформлення не надано. Відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України, якщо витрати на транспортування не включено до ціни товарів, декларантом подаються транспортні перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Відповідно до положень наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення», для підтвердження витрат на транспортування декларантом можуть надаватися: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суми та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту. До митного оформлення не надано вищезазначених документів;
- згідно з п. 5.1 зовнішньоекономічного контракту від 27.10.2022 № 221027 ціна на товар встановлюється на умовах, зазначених в проформі-інвойсі, яка не була надана до митного оформлення;
- у митного органу наявна інформація щодо вищої митної вартості подібного товару, що призвело до виникнення сумнівів у правильності визначення декларантом митної вартості товару, оскільки у митниці є підстави вважати, що заявлена декларантом митна вартість не ґрунтується на «дійсній вартості» імпортованих товарів, враховуючи положення статті VII ГАТТ. Відповідно до положень статті VII ГАТТ оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на «дійсній вартості» імпортованого товару.  Під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за яку під час та в місці, визначеними законодавством країни імпорту, такий чи подібний товар продається або пропонується для продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. Відповідно до Пункту 2 Приміток та Додаткових положень до статті VII ГАТТ сумісним зі статтею VII було б припущення, що «дійсна вартість» може бути представлена ціною, зазначеною у рахунку, плюс будь-які не включені до неї збори за виправдані витрати, які є звичайними складовими «дійсної вартості», а також плюс будь-яка виняткова знижка чи інше зменшення звичайної конкурентної ціни.
Тому відповідно до частини другої статті 58 Митного кодексу України з поданих документів неможливо підтвердити заявлений метод визначення митної вартості товарів: метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Відповідачем 24.01.2023 складено картку відмови №100380/2023/000058 в прийнятті митної декларації та прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № UA1003 80/2023/000007/2, відповідно до якого було завищено вартість за одиницю товару в розмірі 4, 5850 Євро за 1 кг, що в загальній сумі становить 44 293, 94 Євро, тобто різниця збільшення митним органом митної вартості товару становить на 16 971, 00 Євро, у порівнянні з заявленим в митній декларації.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України, Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.
Частиною першою статті 318 Митного кодексу України передбачено, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.
За приписами п.п. 23-24 частини першої статті 4 Митного кодексу України, митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
Положеннями статей 49, 50 Митного кодексу України закріплено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Згідно частин першої, другої статті 51 Митного кодексу України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 52 Митного кодексу України, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
В силу вимог частин першої, другої статті 53 Митного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Нормами частини третьої статті 53 Митного кодексу України закріплено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 53 Митного кодексу України, забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
Згідно статті 54 Митного кодексу України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Частиною п`ятою статті 54 Митного кодексу України передбачено, що орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; 4) проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; 5) звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; 6) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.
За приписами частин першої та другої статті 55 Митного кодексу України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.
Згідно вимог статті 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Щодо доводів апелянта про те, що позивачем для підтвердження витрат на транспортування вантажу не надано документи від залучених до перевезення осіб, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ЕРГОПАК» укладено договір транспортного експедирування №1-17/10/19-СП від 17.10.2019 із ТОВ «Саміко Плюс», який подано до митного оформлення разом із митною декларацією разом із документами, які підтверджують витрати по перевезення по даному договору, а саме довідкою про транспортно-експедиційні витрати від 18.01.2023 б/н та рахунок на оплату від 16.01.2023 № 0957-SP. Додатково на підтвердження транспортних витрат до митного органу надано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №0957-SP від 27.01.2023.
Відповідно до п. 1.1 цього Договору Експедитор зобов`язується за дорученням Замовника здійснити перевезення вантажу або організувати виконання визначених договором транспортно- експедиторських послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Згідно вимог Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги» транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником (стаття 1).
Приписи статті 4 Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги» встановлює, що Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.
Отже, як і законодавство, так і вищезазначений Договір транспортного експедирування розмежовує діяльність експедитора і перевізника і не ототожнює ці направлення діяльності. Таким чином, у ТОВ «ЕРГОПАК» присутні господарські правовідносини з ТОВ «САМІКО ПЛЮС» саме щодо надання транспортно-експедиторських послуги, яка подальше реалізується Експедитором шляхом залучення третіх осіб-перевізників до виконання договору, з якими позивач не має оформлених правовідносин і які не є виконавцями останнього.
Тому транспортно-перевізні документи між експедитором і перевізником не мають знаходитись в розпорядженні ТОВ «ЕРГОПАК», у зв`язку із чим у митного органу немає законних підстав вимагати від ТОВ «ЕРГОПАК» дані документи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в силу положень частини п`ятої   статті 53 Митного кодексу України   забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої   статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.
Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур» №3018-VI від 15.02.2011, якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач надав відповідачу всі необхідні документи, які підтверджують надання транспортно-експедиційних послуг, якими належним чином підтверджується весь обсяг понесених позивачем витрат на перевезення товару.
Щодо тверджень митного органу про те, що  при застосуванні умов поставки EXW - Medgidia, декларант відповідно до частини другої статті 52 та частини другої статті 53 Митного кодексу України зобов`язаний надати достовірні, об`єктивні та документально підтверджені відомості щодо числового значення складових митної вартості товару, які піддаються обчисленню та перевірці, а також згідно з CMR від 19.01.2023 № 711039 місцем відвантаження товару також зазначено Medgidia (Румунія), а тому декларантом не надано числових значень складових митної вартості від м. Medgidia до м. Констанца, колегія суддів зазначає наступне.
Із оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів №UA 100380/2023/000007/2 від 24 січня 2023 року вбачається, що ця обставина не була предметом рішення. Колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки такі судження не були покладені в основу спірного рішення, а тому не входять до предмету доказування у цій справі.
У цьому випадку колегія суддів вважає слушною позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.05.2019 по справі № 0940/1240/18, зміст якої зводиться до того, що суди не мають досліджувати документи та аргументи суб`єкта владних повноважень, які не були підставами для прийняття спірного рішення, оскільки такі дії суду призведуть до порушення судами вимог принципу офіційного з`ясування обставин справи та безпідставне розширення предмету доказування.
Щодо доводів апелянта про те, що в платіжному дорученні від 08.12.2022 № 178 - гр. 70 «Деталі платежу» є посилання лише на зовнішньоекономічний контракт від 27.10.2022 № 221027 без зазначення реквізитів інвойсу чи проформи-інвойсу, що не дає змогу ідентифікувати зазначену оплату з даною поставкою товару, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Загальні вимоги Національного банку України до оформлення клієнтами доручень на переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів, їх виконання уповноваженими банками й іншими фінансовими установами (далі - уповноважений банк), порядку зарахування коштів в іноземній валюті, а також особливості здійснення уповноваженим банком арешту та примусового списання коштів в іноземних валютах та банківських металів з рахунків клієнта і з кореспондентських рахунків уповноваженого банку - резидента та нерезидента, відкритих в іншому уповноваженому банку-резиденті, встановлює Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2008 року №216, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2008 року за №910/15601 (надалі - Порядок №216).
Пунктом 2.2 Порядку №216 передбачено, що платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіжну операцію та документи, на підставі яких вона здійснюється. Повноту інформації забезпечує платник з урахуванням вимог законодавства України.
Чинним законодавством не встановлено обов`язку здійснювати посилання на інвойс чи проформу в банківському платіжному документі.
Отже, сама по собі відсутність у банківських документах посилання на інвойс чи проформу, за умови наявності вказівки на контракт та товари, які оплачуються, не є підставою для висновку щодо недостовірності наданої позивачем інформації про митну вартість товару.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 22 серпня 2019 року справа №810/2784/18, від 25 травня 2021 року справа № 520/10386/2020, від 11 квітня 2022 року справа № 1.380.2019.006980.
Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що платіжне доручення на підтвердження здійснення оплати за товар є доказом щодо виконання (неналежного виконання) покупцем умов контракту, а не доказом розбіжностей у документах чи неповноти документів, доданих до митної декларації. 
Отже, не зазначення в платіжному дорученні посилання на інвойс, не є розбіжністю, та жодним чином не заважало митному органу перевірити всі складові митної вартості товару визначеної декларантом на підставі поданих як до митного оформлення, так і додатково в повній мірі документів.
З огляду на вказане, посилання митного органу на те, що платіжне доручення без вказівки у ньому на рахунок-проформу, інвойс на підставі яких здійснено платіж, не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару, є помилковим.
Щодо тверджень митного органу про те, що наявні розбіжності щодо ціни, яка сплачена, а саме: сума оплати 41183,37 євро значно перевищує суму передплати, наведену у інвойсі від 19.01.2023 № 20230023 (17668,75 євро) та загальну суму інвойсу - 26311,29 євро, а також не додержано терміни оплати, наведені у 6.1.2 Контракту та інвойсі від 19.01.2023 № 20230023, суд апеляційної інстанції зазначає про таке.
Вказана підстава не була предметом рішення Київської митниці про коригування митної вартості № UA100380/2023/000007/2 від 24.01.2023, а тому не може братись судом до уваги,  враховуючи принцип правової визначеності.
Щодо посилання апелянта на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 22.08.2019 у справі №826/25704/15, колегія суддів вказує на таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки Верховного Суду лише щодо застосування конкретних норм права.
Тобто, колегія суддів вказує апелянтові на те, що суди мають враховувати висновки Верховного Суду виключно щодо застосування конкретних норм права, а не «практику Верховного Суду». 
Наведені апелянтом висновки Верховного Суду є висновками за результатом оцінки наданих учасниками справи доказів (довідки про транспортні витрати від 04.11.2025, рахунку на оплату від 03.11.2025, міжнародної товарно-транспортної накладної) та установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та жодним чином не стосується порядку застосування певних норм права, що мали би враховуватись судами попередніх інстанцій при розгляді аналогічних спорів.
Отже, твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм статті  242 Кодексу адміністративного судочинства України є хибним.
Посилання апелянта на «практику» розгляду подібних справ судами першої  інстанції (рішення Окружного адміністративного суду від 29.11.2021 у справі №640/22557/20) колегія суддів відхиляє з огляду на те, що рішення судів першої інстанції не є постановами Верховного Суду, в яких викладені висновки щодо застосування норм права.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції визнає необґрунтованим як застосування митним органом другорядного методу - резервного методу визначення митної вартості.
У рішенні про коригування митної вартості відсутні усі відомості про конкретні факти чи обставини, встановлені під час митного оформлення, оцінивши які в сукупності митниця прийняла рішення про неможливість застосування першого методу для визначення митної вартості імпортованого позивачем товару.
Водночас апеляційна скарга Київської митниці не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення.
Відповідно до п. 1 частини першої статті Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу Київської митниці - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року у справі №320/21031/23 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                                                          О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                О.В.Карпушова

                                                                                               В.Ю.Ключкович