ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2812/25 Справа № 210/1281/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкіна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг        
справа № 210/1281/24 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:

позивач  ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Максімус», ФОП ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Чайкіною О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В березні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Максімус», ФОП ОСОБА_2 про поновлення на роботі з моменту надходження, виплату зарплати, лікарняного і по середньому за вимушений прогул.
Позов мотивований тим, що у червні 2023 року позивач прийшов на роботу в магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою у АДРЕСА_1 . За направленням магазину 26 червня 2023 року позивач пройшов медичну комісію та надав довідку про несудимість, копію паспорта і трудову книжку. Усе це разом із заявою на ім`я директорки магазину ОСОБА_2 передав адміністратору магазину ОСОБА_3 
28 червня 2023 року позивач пройшов практику з охоронцем Краснооким і вже 30 червня та 1 липня працював самостійно. Випробувальний термін має бути внесений до трудового договору і повторюватися в наказі, ст.26 КЗпП України. Запис до трудової проводиться на тих, хто працює понад 5 днів з моменту початку роботи, ст.48 КЗпП України. 
Як пізніше виявилося ОСОБА_1 так і не був офіційно працевлаштований. 
За день 30 червня 2023 року йому виплачена через касу магазину заробітна плата 400 гривень. Надалі позивачу платили 6 000 грн на місяць, через касу магазину, без відомостей. 
Позивач вважає, що підприємство зобов`язане видавати повідомлення про розміри оплати праці, ст.110 КЗпП України. Магазин працює без свят і вихідних з восьмої до двадцятої години. Охорона працює два дні через два, по 11 годин на зміну. Усі співробітники магазину зазначаються в журналі «Приходу та догляду» у тому числі й охорона. 
Позивачу був представлений, як начальник охорони, Андрій Вікторович, (прізвище не відоме). Який о 7 годині 45 хвилин, кожну зміну, дзвонив за службовим телефоном т. 0993846526 і вони по відео спостереженню перевіряли магнітну рамку. Таких дзвінків у період із червня 2023 року до жовтня 2023 року було 70.
В серпні вирішили оформити позивача в охоронну фірму «Максимус», з якою ні договору ні контракту, тим паче на 0,5 ставки, позивач не підписував. Дізнався про це лише з відповіді адвокату. 
10 жовтня 2023 року позивач звернувся до РУП м. Кривий Ріг, але в розгляді справи було відмовлено. 
20 жовтня 2023 року позивач покликався на те, що йому не виплатили аванс, гроші дали тільки адміністратору 3 000 гривень, Позивачу нарахували 1 000 грн, але не видали. Цього дня, дорогою з роботи додому, о 19 годині 10 хвилин позивач отримав травму. Через невиплату авансу залишився без коштів на лікування. Позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 21 жовтня 2023 року по 27 жовтня 23 року з подальшим лікуванням за місцем проживання. Травма виробнича, оскільки отримана в першу годину по дорозі додому. 
Через невиплату заробітної плати сім`я позивача на довгий час залишилася без засобів на життя. Кожен громадянин має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї. 
Начальник охорони  ОСОБА_4  у телефонній розмові зазначив, що магазин лікарняні не оплачує і що на його місце вже взяли людину. Оскільки в магазині немає жодної інформації про керівництво, перевірити цю інформацію було ні в кого.
В жовтні 2023 року позивач звернувся до пенсійного відділу, де дізнався, що податки за нього не сплачувались. До теперішнього часу зарплату за жовтень 2023 року позивачу не виплатили.
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь не виплачену заробітну плату за жовтень 2023 року в розмірі 6 000 грн та за вимушений прогул 53 185,80 грн за період з листопада 2023 року по травень 2024 року, понесені витрати на правову допомогу в розмірі 9 000 грн і 1 500 грн досудове розслідування. Також просив стягнути солідарно з відовідачів моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та відновити його на роботі в магазин «Дешевше нікуда» з червня 2023 року, а також відшкодувати затрати відповідно до квитанцій на суму 375 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 рокув задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги пояснення свідків, які пояснили, що позивач працював охоронником саме в магазині «Дешевше нікуди». Також судом не враховано, що начальник охорони повідомив позивача про те, що лікарняні магазин не оплачує. При цьому апелянт наголошує, що по дорозі додому з роботи 20 жовтня 2023 року він отримав травму, повідомив начальника охорони про отриману травму та направив роботодавцю лікарняний лист. Однак, перебуваючи на стаціонарному лікуванні з 21 жовтня 2023 року по 27 жовтня 23 року він кощтів за лікарняний не отримував. 
Апеллянт вважає, що такими діями відповідачів були порушені його права на працю та вважає повністю доведеними свої позовні вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Максімус»просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача – залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційнї скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, позивач  ОСОБА_1 з 16 серпня 2023 року по 12 лютого 2024 року працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Максімус» на 0,5 ставки за основним місцем роботи на посаді охоронника, із встановленням посадового окладу згідно штатного розпису, що підтверджується копією наказу від 15 серпня 2023 року № 17-к, копією Повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення контракту від 15 серпня 2023 року та квитанцією про його доставку від 16 серпня 2023 року № 2 (том 1 а.с.12-14).
Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) від 12 лютого 2024 року № 2, ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за невихід на роботу без поважних причин (а.с.132).
Відповідно до табеля обліку робочого часу працівника охоронника - ОСОБА_5 , з 21 жовтня 2023 року по 12 лютого 2024 року включно, охоронник ТОВ «Служба безпеки «Максімус» - ОСОБА_6 не з`являвся на роботу (том 1 а.с.125-129) і відповідно відвідував роботу у серпні з 16 серпня 2023 року по 31 серпня 2023 року та у вересені з 01 вересня 2023 року по 30 вересня 2023 року (том 1 а.с.131-132).
Актами про відсутність на роботі Охоронника ОСОБА_1 в магазині ФОП ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що впродовж робочого часу з 21 жовтня по 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі (том 1 а.с.135-208). 
За результатами звернення ОСОБА_1 до центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці з приводу правомірності дотримання ТОВ «Служба безпеки «Максімус» вимог законодавства про працю, була досліджена посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.
24 січня 2024 року посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці було проведено державні контроль у ТОВ «Служба безпеки «Максімус». За результатами перевірки Центральним міжрегіональним управлінні Державної служби з питань праці було встановлено порушення в частині: строків виплати заробітної плати, зокрема, заробітна плата працівника ТОВ «Служба безпеки «Максімус» за першу половину жовтня 2023 року виплачена 23 жовтня 2023 року, а за другу половину жовтня 2023 року виплачена 09 листопада 2023 року, через проміжок у 17 календарних днів; не ознайомлення під підпис ОСОБА_1 з наказом від 15 серпня 2023 року № 17 про прийняття його на роботу. 
На підставі вищевикладених обставин Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці винесено припис від 02 лютого 2024 року № Ц/ЧК/1548/254/П про усунені виявлених порушень (том 1 а.с.133-134).
З виписки з пенсійного фонду України форма ОК-5 на ім`я ОСОБА_1 за період з 2005 року по 2021 рік, слідує, що а ні ТОВ «Служба безпеки «Максімус», а ні ФОП « ОСОБА_7 », як страхувальник у вказаній виписці не зазначені (том 1 а.с.16-17).
Ухвалюючи рішення про відмову в задволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів визнавати звільнення ОСОБА_1 неправомірним судом не здобуто. При цьому позивач не заявив позовної вимоги про скасування наказу про звільнення, що є ключовою умовою для розгляду похідних вимог, таких як виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу або стягнення моральної шкоди.
Колегія суддів погоджуєтся з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Так, стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
У статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).
При цьому під порушенням трудової дисципліни розуміється невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.
Відповідно до статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.
Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Так, у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець має зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17 (провадження № 61-38286св18).
За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Вирішуючи спір про поновлення працівника на роботі, звільненого за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, суд повинен перевірити законність всіх попередніх стягнень, які за висновком роботодавця, входять до системи для звільнення (річний строк та інше). До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 212/5018/20 (провадження № 61-2744св23).
Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 16 серпня 2023 року по 12 лютого 2024 року працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Максімус» на 0,5 ставки за основним місцем роботи на посаді охоронника, із встановленням посадового окладу згідно штатного розпису, що підтверджується копією наказу від 15 серпня 2023 року № 17-к, копією Повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення контракту від 15 серпня 2023 року та квитанцією про його доставку від 16 серпня 2023 року № 2 (том 1 а.с.12-14).
Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) від 12 лютого 2024 року № 2, ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за невихід на роботу без поважних причин (а.с.132).
Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі з моменту надходження, виплату зарплати, лікарняного і по середньому за вимушений прогул, позивач питання про скасування наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки «Максімус» про припинення трудового договору (контракту) від 12 лютого 2024 року № 2 не ставив. 
При цьому, виходячи із заявених позовних вимог позивач просив суд поновити його на роботі з червня 2023 року в магазині «Дешевше нікуда», з яким в трудових відносинах не перебував, оскільки документи, надані суду, свідчать, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Служба безпеки Максімус», що підтверджується відповідними наказами, повідомленням про прийняття на роботу та іншими документами. ФОП ОСОБА_7 , яка є власником магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », не укладала з ОСОБА_1 трудового договору, тому трудові відносини між ними відсутні.
На підставі наведенного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позвних вимог позивача.
При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги пояснення свідків, які пояснили, що позивач працював охоронником саме в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не можуть бути підставою для задовлення позовних вимог позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач перебував в трудових відносинах з власником вказаного магазину ФОП ОСОБА_2 . 
В той же час, позивач по справі перебував в трудових відносинах з ТОВ «Служба безпеки Максімус», основним видом діяльності є діяльність приватних охоронних служб, додатковим видом діяльнсоті обслуговування систем безпеки та проведення розслідування, що свідчить про те, що позивач, як працівник ТОВ «Служба безпеки Максімус», виконував професійні обов`язки з охорони об`єкту магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а не був працівником вказаного магазину і не перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 .
Посилання апелянта на те, що факт його праці в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підтверджується тим, що у період із червня 2023 року до жовтня 2023 року він 70 разів дзвонив начальнику охорони колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт того, що позивач працював у ТОВ «Служба безпеки Максімус» товариством не оспорюється, тому вказані дзвінки начальнику охорони мали місце бути. Однак не підтверджують наявність трудових відносин між позивачем та ФОП ОСОБА_2 . 
Колегією суддів наголошується, що наказ про припинення трудового договору (контракту) від 12 лютого 2024 року № 2, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника ТОВ «Служба безпеки Максімус», відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за невихід на роботу без поважних причин, позивачем не оскаржено.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що він повідомив начальника охорони про те, що по дорозі додому з роботи 20 жовтня 2023 року він отримав травму та направив роботодавцю лікарняний лист, однак перебуваючи на стаціонарному лікуванні в період з 21 жовтня 2023 року по 27 жовтня 23 року він коштів за лікарняний не отримував, оскільки порядок повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність працівника регламентується статтею 139 КЗпП України, згідно з якою працівник зобов`язаний дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку та повідомляти роботодавця про причини своєї відсутності. Пунктом 2.5 Інструкції № 455 від 13 листопада 2001 року, визначено, що працівник повинен повідомити роботодавця про свою непрацездатність в найближчий строк, але не пізніше одного дня після її настання, і надати документальне підтвердження.
Повідомлення іншого працівника або передача інформації через телефонний дзвінок не є належною формою інформування роботодавця, оскільки: Інструкція № 455 передбачає подання документального підтвердження (листка непрацездатності), законодавство не визнає телефонні дзвінки достатньою формою комунікації з юридичною особою для вирішення таких питань. Роботодавець не може офіційно врахувати отриману інформацію, якщо її було передано через працівника, який не є уповноваженою особою. Таким чином, відсутність своєчасно наданого листка непрацездатності або іншого підтверджувального документа є порушенням трудової дисципліни.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
На переконання колегії суддів, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог. 
Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, які повторюють доводи позовної заяви і яким судом першої інстанції було надано належну оцінку, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи, які повторюють мотиви позовної заяви, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 09 травня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: