КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/13842/24                                                                                  Головуючий у І інстанції - Петренко Н.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/9265/2025                                        Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
13 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-
 
установив:
 
У липні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування вимог позову, зазначив, що сторони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Дитина до 2 років проживала разом з матір`ю та ним, як батьком, на його утриманні.
Згідно до договору утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання, неповнолітня дитина з 2010 року та по сьогоднішній день проживає разом з ним, він її утримує та займається вихованням доньки. 
Наразі мати дитини перебуває за кордоном, долею доньки не цікавиться, не приділяє уваги та нехтує вихованням дитини з 2019 року.
Просив суд, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що фактично Договором утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання від 06 червня 2022 року, на який посилається суд першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, вирішено питання матеріального утримання та місця проживання дитини.
Разом з тим, вказаним Договором зафіксовано, що мати дитини, враховуючи матеріальне становище та житлові умови, не утримувала її, та не проживала разом з нею ще до моменту укладення Договору.
Вказує, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ніхто не створює їй перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні, відповідач з власної волі віддалилась від доньки тане зацікавлена в їх спілкуванні, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.
Зазначає, що перебуваючи на території України з 13.12.2023 по 14.01.2024 відповідач не здійснила спробу поспілкуватись з дочкою, вийти з нею на зв`язок, зателефонувати чи побачитись, і такі дії свідчать про винну поведінку матері, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Вказує, що у висновку Святошинської в м. Києві державної адміністрації від 23 вересня 2024 року №107-6904 зазначено, під час бесіди із спеціалістами Служби у справах дійте та сім`ї ОСОБА_3 повідомила, що не підтримує жодного контакту з матір`ю, мати участі у її вихованні не приймає, фінансово не допомагає, бачиться з не ю випадково раз на кілька років. Щодо позбавлення матері батьківських прав не заперечує.
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував думку дитини та її інтереси, в тому числі майбутні.
Просив суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували.
Відповідно до договору утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини укладеного 06 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторони домовились про місце проживання та утримання дитини та про порядок здійснення батьківських прав матір`ю та батьком.
У договорі визначено, що місце проживання дитини батьки визначили місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Мати стверджує, що дитина проживає з батьком з 2010 року.
Відповідно до психолого-педагогічної характеристики учениці 10-А класу школи №131, виданої класним керівником ОСОБА_4, ОСОБА_3 характеризується позитивно, батько приділяє належну увагу вихованню доньки.
Згідно акту начальника ЖЕД №3 від 30 липня 2019 року ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА рішенням комісії вирішено про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянку ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між батьками існує угода, щодо їх участі у вихованні доньки, дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини, проте, позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.        
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).
Тлумачення указаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), яке слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц (провадження №61-36905св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 (провадження №61-44369св18), постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), постанові Верховного Суду 14 травня 2020 року у справі №420/1753/18 (провадження №61-22933св19), і передбачених законом підстав відступити від такого у цій справі не вбачається.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні п. 2 ст.8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 ст. 8.
Дане втручання не становить порушення ст. 8, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в п. 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункти 49,50).
Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (пункт 54).
Остаточне позбавлення батьківських прав може здійснюватися тільки в абсолютно виняткових випадках (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року).
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки ОСОБА_3 , не піклується про її життя та здоров`я, не спілкується з дитиною та не займається вихованням дитини.
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 164 СК України, з урахуванням висновків, щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам, щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_3 , яка проживає разом з батьком.
При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості матері з дитиною, тому  погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати проживає окремо від дитини та не навідується до неї протягом певного часу, не свідчить безумовно про те, що мати не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що відповідач проживає окремо від дитини та не відвідує її не вказує про необхідність розірвання «коріння», та не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав і відповідно для скасування рішення суду.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянку ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зазначив, що вказаний висновок не суперечить інтересам дитини.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Згідно із статтями 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції не врахував думку дитини та її інтереси, в тому числі майбутні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок Святошинської в м. Києві державної адміністрації від 23 вересня 2024 року №107-6904, на який посилається позивач, та де було б зазначено, що ОСОБА_3 не заперечує, щодо позбавлення матері батьківських прав.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Суд зазначає, що в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Також суд першої інстанції надав правову оцінку Договору утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини укладеного 06 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та правильно вказав, що фактично між батьками укладена домовленість, щодо виховання та утримання дитини. Сторони домовились про місце проживання та утримання дитини та про порядок здійснення батьківських прав матір`ю та батьком.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що не доведено винної поведінки відповідача, як матері дитини, щодо злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків чи здійснення нею неправомірних дій відносно дитини.
Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність негативного впливу відповідача відносно дитини та її злісного нехтування своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, щодо позбавлення останньої батьківських прав.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкувалась з дитиною в необхідному обсязі, належним чином не приймала участь у її вихованні не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без її попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу впливу.
Доказів того, що до відповідача застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжувала не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.
Також колегія суддів зауважує, що позовна заява не містить жодних обґрунтувань яким чином порушуються права дитини і яким чином позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки (дівчинка 17 років) відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
При цьому колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Посилання апелянта на показання свідків, допитаних судом першої інстанції, цих висновків суду не спростовує.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, відтак, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба