ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
"27" травня 2025 р.                               Справа№910/4765/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В. 
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 27.05.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 
у справі №910/4765/22 (суддя Курдельчук І.Д.)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» про звернення стягнення на грошові кошти у справі №910/4765/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» 
про стягнення грошових коштів
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» (далі - відповідач) про стягнення 1 508    030,06 грн боргу, 233 444,22 грн 3 % річних, 27 764,28 грн штрафних санкцій, 191    912,32 грн пені.
Господарський суд міста Києва рішенням від 20.09.2022 у справі №910/4765/22 позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин»  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» 1 508   030, 06 грн боргу; 233   444, 22 грн інфляційних втрат; 27   640, 33 грн  3 % річних; 142   333, 25 грн пені та 28   671, 72 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
29.05.2023 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» 02.04.2025 звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою в порядку статті 336 ГПК України, в якій просив суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» та у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн» копію договору поворотної фінансової допомоги №300522-фд від 30.05.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс», яке має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн», на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АПФ-ГРУП» 1   940 119,58 грн боргу в рахунок погашення заборгованості згідно рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2022 у справі №910/4765/22.
Заява мотивована тим, що в ході виконавчого провадження №74751250 щодо примусового виконання наказу №910/4765/22 виданого 29.05.2023 Господарським судом міста Києва заявнику з банківської виписки Акціонерного банку «Укргазбанк»  за рахунком № НОМЕР_1 стало відомо про існування договору поворотної фінансової допомоги №300522-фд від 30.05.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн» та за яким відповідачем перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» 19   000   000, 00 грн.
Позивач вважаючи, що наразі Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» є боржником перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн», оскільки грошові кошти у розмірі 19   000 000, 00 грн не повернуті, а тому просив суд звернути стягнення на грошові кошти боржника у порядку статті 336 ГПК України.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 22.04.2025 у справі №910/4765/22 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником задовольнив. Звернув стягнення на грошові кошти в розмірі 1 940 119,58 грн, належні Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс», яке має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн», в рахунок задоволення вимог стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2022 у справі №910/4765/22.
Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріали справи містять докази наявності заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» перед відповідачем (боржником) за договором поворотної фінансової допомоги №300522-фд від 30.05.2022. Судом зазначено, що ні Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс», ні Товариство з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин», проти зазначеного факту не заперечували, належних і допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, повного погашення заборгованості перед ТОВ «Ойл Традишин» за договором поворотної фінансової допомоги № 300522-фд від 30.05.2022 суду не надали.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 у справі №910/4765/22; відмовити у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс», як безпідставної; зупинити виконання наказу про примусове виконання рішення суду від 20.09.2022 до розгляду апеляційної скарги по суті; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» сплачений судовий збір у розмірі 3    028, 00 грн та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 20    000, 00 грн.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те,  що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви позивача, а оскаржувана ухвала є незаконною, постановлена необґрунтовано в наслідок неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи через неподання доказів з поважних причин, неправильного визначення судом обставин правовідносин. Оскаржувана ухвала без належної перевірки наявності та розміру заборгованості, на підставі недостовірних і викривлених доказів, із порушенням принципів справедливого судочинства, рівності сторін і права мирного володіння майном, гарантованих Конвенцією. 
Апелянт зазначає, що докази, подані позивачем, включали банківські виписки, що фіксували перекази від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» на користь заявника за апеляційною скаргою. Однак апелянт наголошує, що зазначені суми були подані у копійках, а не у гривнях. Таким чином, сума 19 000 000 коп. відповідає лише 190 000,00 грн. Натомість суд першої інстанції визначив цю суму як 19 000   000, 00 грн, а отму така арифметична помилка призвела до завищення зобов`язання між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» у 100 разів, що становить грубе втручання у майнові права заявника за апеляційною скаргою.
Крім того, за посиланням заявника суд першої інстанції не врахував, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» та апелянтом існують зворотні фінансові зобов`язання та згідно останніх взаєморозрахунків, саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» є боржником перед Товариством з обмеженою відповідальністю  «Петрол Автотранс», а не навпаки.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не встановив жодного факту визнання боргу заявником за апеляційною скаргою перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин». За відсутності остаточного судового рішення щодо наявності зобов`язання або його визнання самим заявником, стаття 336 Господарського процесуального кодексу України не могла бути застосована.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 у справі №910/4765/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
До апеляційної скарги додано клопотання про зупинення виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/4765/22 до закінчення розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс». 
Суд апеляційної інстанції звернув увагу скаржника, що ГПК України не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції зупиняти виконання наказу, з огляду на що, клопотання скаржника не задоволено.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 12.05.2025 відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» у задоволенні клопотання про зупинення виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/4765/22; відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 у справі №910/4765/22; розгляд апеляційної скарги призначив на 27.05.2025 о 12 год. 15 хв. Витребував матеріали справи №910/4765/22 з Господарського суду міста Києва.
Матеріали справи №910/4765/22 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 03.04.2025.
14.05.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» направлено відзив на апеляційну скаргу, за яким позивач зазначає, що посилання апелянта на відсутність згоди на борг, є нікчемними з огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» здійснило волевиявлення про прийняття відповідного зобов`язання шляхом прийняття коштів від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» чим фактично набув статусу боржника, факт повернення коштів за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 300522-фд від 30.05.2022 апелянтом або Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» не підтверджений.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/4765/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс». 
Представник позивача у судовому засіданні 28.05.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги апелянта, просив суд апеляційної інстанції ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/4765/22 залишити без змін.
Відповідач у судове засідання 28.05.2025 своїх представників не направив, про причини їх неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом доставлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 до його електронного кабінету. 
Відповідно до пункту 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, оскільки відповідач повідомлений судом апеляційної інстанції, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/4765/22 розглядається за відсутності відповідача.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши представників учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 326 ГПК України).
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Отже, судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Порядок звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, визначений у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин першої - четвертої статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику. Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку. Готівка та майно, що належать боржнику від інших осіб, вилучаються виконавцем у таких осіб у присутності понятих. На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.
Порядок звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, визначений у статті 336 ГПК України, відповідно до частин 1, 5, 6 та 8 якої   суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість   перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
За заявою стягувача суд може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах), електронних гаманцях чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Одночасно суд вирішує питання про зустрічне забезпечення та про заборону такій особі вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед боржником та (або) зупиняє виконання судового рішення, згідно з яким з такої особи на користь боржника стягуються грошові кошти в межах загальної суми стягнення, до закінчення розгляду питання про звернення стягнення на грошові кошти.
У разі задоволення заяви судове рішення може бути виконано шляхом звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі в межах заборгованості такої особи перед боржником.
Наразі існує послідовна та стала судова практика щодо застосування положень статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 336 Господарського процесуального кодексу України, підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.04.2020 у справі № 910/5300/17, та постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 927/313/18, від 06.02.2020 у справі № 913/381/18, від 17.01.2023 у справі № 904/1182/20, від 02.11.2021 у справі № 910/10579/19, від 12.05.2021 у справі № 910/8613/19.
Системний аналіз приписів статті 53 Закону України «При виконавче провадження» та статті 336 ГПК України свідчить про те, що такий спеціальний порядок звернення стягнення на майно (грошові кошти) передбачений законодавцем для неупередженого, ефективного, своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, виключно, з метою фактичного виконання рішення суду.
При цьому за своєю правовою природою положення зазначених статей не є імперативними, судова дискреція в цьому випадку передбачає повноваження суду обирати між альтернативами підставами відмови або задоволення заяви, кожна з яких є законною, вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, з урахуванням усіх обставин справи та відомостей про всіх учасників процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 910/10579/19, від 12.05.2021 у справі № 910/8613/19.
Предметом дослідження під час розгляду заяви відповідно до статті 336 ГПК України має бути факт наявності заборгованості, що повинен підтверджуватись доказами, які відповідають вимогам статей 76-79 ГПК України, зокрема, це може бути відповідне рішення суду та факт беззаперечності заборгованості особи, якій належать кошти, на які просять звернути стягнення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 910/7023/19 вказала, що особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою.
У виконавчому провадженні особа, яка має заборгованість перед боржником і у випадку задоволення заяви стягувача набуває статусу боржника, має права та обов`язки боржника, визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Левченко Я.О. перебуває відкрите виконавче провадження №74751250 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» 1 508 030, 06 грн боргу; 233 444, 22 грн інфляційних втрат; 27 640, 33 грн 3 % річних; 142 333 25 грн пені та 28 671, 72 грн судового збору.
За наявною у матеріалах справи випискою АБ «Укргазбанк» по рахунку № НОМЕР_1 Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» було перераховано грошові кошти 30.05.2025 на суму 19 000   000 з призначенням платежу «за договором поворотної фінансової допомоги № 300522-фд від 30.05.2022». 
Судом першої інстанції та позивачем на підставі інформації з банківської виписки АБ «Укргазбанк» за рахунком № НОМЕР_1 встановлено, що 30.05.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» (позичальник) укладено договір №300522-фд поворотної фінансової допомоги, за яким останнє отримало від відповідача (боржника у виконавчому провадженні (ВП) №74751250) грошові кошти в розмірі 19 000 000, 00 грн під зобов`язання їх повернути.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що грошові кошти на суму 19 000 000,00 грн були перераховані Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» та не повернуті останнім, оскільки матеріали даної справи не містять доказів повернення вказаних коштів.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог.
Апелянт у даній справі звернув увагу суду, що з наданої позивачем виписки з банку доданої до матеріалів справи інформація про рух коштів вказано в копійках.
Судом апеляційної інстанції досліджено надані позивачем виписки з рахунків відповідача та встановлено, що в інформації про рух коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» за відкритим рахунком № НОМЕР_1 відсутня інформація про валюту.
При цьому позивачем надано виписку по іншому особовому рахунку відповідача № НОМЕР_2 в якій чітко по кожній операції вказано валюту в гривнях.
З матеріалів справи також вбачається, що позивачем не долучено до матеріалів справи копію договору поворотної фінансової допомоги №300522-фд від 30.05.2022, а      вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 та  10.04.2025 про витребування даного договору      від Товариства з обмеженою відповідальністю             «Петрол Автотранс»             та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн» не виконано.
Відтак, суд першої інстанції      дійшов висновку про розгляд заяви позивача за наявними у матеріалах справи доказами.
Судом апеляційної інстанції враховано, що відповідне рішення суду, за яким встановлено факт заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» на суму 19 000 000,00 грн або на звернуту судом першої інстанції у даній справі суму 1 940 119,58 грн до стягнення з апелянта, відсутнє.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
При цьому, подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. (ч. 1 ст. 76 ГПК України).
Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.
Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.
Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.
За змістом ч. 1 ст. 77 ГПК України допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява N 16404/03) від 19 лютого 2009 року 921, зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", від 12 липня 1988 року, серія A, N 140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії", від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Статтею 79 ГПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 91 ГПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
При цьому,       судове рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження та оцінки судом.
Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн»  надавалась фінансова допомога апелянту у період 30.05.2023 за договором поворотної фінансової допомоги №300522-фд від 30.05.2022, однак за посиланням апелянта така допомога надавалась у сумі 190   000, 00 грн, а не 19   000   000, 00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що заборгованість за наданою фінансовою допомогою станом на момент розгляду даної заяви виникла у апелянта і залишається непогашеною перед відповідачем (боржником).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
В матеріалах справи відсутній договір про надання поворотної фінансової допомоги в№300522-фд від 30.05.2022, тобто відсутня інформація про встановлений сторонами строк повернення позикодавцем позики, а отже в межах розгляду оскаржуваної заяви позивача не можливо встановити строк настання повернення позики, визначеного договором та чинним законодавством, оскільки окрім відповідного рішення суду про встановлення факту заборгованості, вимоги відповідача про повернення позичальником (апелянтом) розміру фінансової допомоги матеріали справи також не містять.
Крім того, ні апелянт, ні відповідач, не вказують на наявність заборгованості особи, якій належать кошти, на які позивач просив звернути стягнення, у зв`язку з цим саме лише посилання позивача на те, що відповідач 30.05.2022 перевів кошти на рахунок апелянта, а тому апелянт вважається боржником перед відповідачем, не свідчить про можливість суду беззаперечно встановити наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» заборгованості перед Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишин» та розмір такої заборгованості та без встановлення факту такої заборгованості звернути стягнення на грошові кошти, які належать  Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс».
В матеріалах справи відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили про стягнення з апелянта на користь відповідача (боржника) заборгованості, а також відсутні належні докази наявності у апелянта заборгованості перед відповідачем (боржником), яка не оспорюється апелянтом, що унеможливлює застосування приписів статті 336 ГПК України.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про звернення стягнення на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс», як особі, яка має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл Традишн», в рахунок задоволення вимог стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2022 у справі №910/4765/22.
За приписами статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.        
Згідно положень ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина 3 статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову/апеляційної скарги, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Відповідно до частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Згідно із частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.    
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Верховний Суд у додаткових постановах від 17.12.2021 у справі №10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 06.12.2023 у справі №905/493/22, від 01.11.2023 у справі №911/1340/22 зазначив, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Згідно з частинами 1, 2 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
Кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому за наведеними положеннями статті 124 ГПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені. Відповідний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 14.02.2019 у справі №916/24/18, від 21.06.2022 у справі №908/574/20.
Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21). Вказана позиція застосована також у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.
В апеляційній скарзі апелянтом заявлено про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а саме 20 000,00 грн.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції    про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частини 1, 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі по тексту - Закон №5076-VI).
У суді апеляційної інстанції представництво інтересів апелянта здійснював адвокат Сороковой Дмитро Анатолійович на підставі Ордера на надання правничої допомоги від 30.04.2025 серії АО №1173312.
Відповідно до    статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження заявленого до стягнення розміру надання правової допомоги у сумі 20 000, 00 грн, апелянтом надано суду: Договір про надання правової допомоги №2804 від 28.04.2025, укладений між Адвокатом Сороковим Дмитром Анатолійовичем (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» (замовник) та акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №3 від 02.05.2025.
За умовами Договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та умовах, передбаченим цим договором, а замовник зобов`язаний оплати замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.
Замовником та адвокатом складено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №3 від 02.05.2025 про те, що на підставі договору №2804 від 28.04.2025 виконавцем були проведені роботи (виконані послуги з консультації та юридичних послуг кількістю 5 годин, вартість 20   000, 00 грн.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
За висновком суду апеляційної інстанції заявлений апелянтом до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, не співмірним із складністю розгляду заяви позивача та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 
У суді апеляційної інстанції адвокатом була підготовлена апеляційна скарга, а також адвокат прийняв участь у судовому засіданні 27.05.2025. 
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17.
Позивач у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення заяви апелянта про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що адвокат Сороковой Д.А. не долучив жодних платіжних документів на підтвердження оплати гонорару.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, об`єднана палата Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.    
За таких обставин, заява апелянта про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 20    000, 00 грн підлягає задоволенню частково та до стягнення з позивача на користь апелянта підлягає 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи №910/4765/22 у суді апеляційної інстанції, оскільки саме цей розмір витрат на оплату адвоката є співмірним із складністю розгляду заяви та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20). 
Суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом (аналогічний висновок викладено в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №925/1545/20).
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Оцінка обґрунтованості та пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, а також підтвердженості таких витрат вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
У справі "Салов проти України" від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").
          ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
Зважаючи на вищенаведене, враховуючи неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» підлягає задоволенню, ухвала  Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 у справі №910/4765/22 підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви позивача поданої в порядку статті 336 ГПК України.
Згідно    статті 129 ГПК України   судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції) покладаються на позивача.    
Керуючись статтями      129,     269,     270,     275,     277,     281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 у справі №910/4765/22 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від від 22.04.2025 у справі №910/4765/22 скасувати та ухвалити нове судове   рішення   у справі №910/4765/22, яким відмовити в задоволенні   заяви   Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» про звернення стягнення на грошові   кошти, що належать   Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс» (в порядку   ст. 336 ГПК України).
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Апф-Груп» (18020, Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Черкаси, вул. Чехова, 115, оф.2, код ЄДРПОУ 41861939) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрол Автотранс»  (03143, м. Київ, вул. Лебедєва Академіка, 1, корпус 6, офіс 33, код ЄДРПОУ 43597851) 3   028, 00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок)  судового збору за подання апеляційної скарги та 5   000, 00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.   
4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва. 
5. Матеріали справи №910/4765/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана суддями 02.06.2025.

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова