Справа № 130/3498/24
Провадження № 22-ц/801/1089/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року	Справа № 130/3498/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Хейніса Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Заярного А. М. у залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Ейс» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 2020 року, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою було укладено кредитний договір № 947850853 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Відповідач підписала кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора 56E3JV3W. Зокрема, 09 липня 2020 року о 20:08:17 год відповідачка ввела ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснула кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору.
Відповідно до п.1.1. договору, Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові кредит на суму 8 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику.
Відразу після вчинених дій відповідачки, 09 липня 2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 8 000 грн на її банківську карту № НОМЕР_1 , що в свою чергу є доказом того, що відповідачка прийняла пропозицію кредитодавця – ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року.
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.
31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжило строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28 листопада 2018 року та № 28/1118-01.
31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 
31 грудня 2022 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.
31 грудня 2023 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року. 
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №128 від 06 квітня 2021 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 28 288,85 грн. 
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року. За умовами вказаного договору ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право вимоги відносно боржників ТОВ «Таліон Плюс». У подальшому, ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: № 2 від 03 серпня 2021 року та № 3 від 30 грудня 2022 року, яким продовжено строк дії Договору факторингу до 30 грудня 2024 включно, всі інші умови залишились без змін.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 34 000,43 грн.
В подальшому, 07 листопада 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 07/11/24/Е, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги, зокрема до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № 947850853 від 09 липня 2020 року. 
Внаслідок цього ТОВ «ФК «Ейс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.
Посилаючись на викладене, позивач у заявленому позові просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 34 000,43 грн., а також стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року позовні вимоги було задоволено та вирішено:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 947850853 від 09 липня 2020 року в розмірі 34 000,43 грн. 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» судові витрати у розмірі 8 422,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії №947850853 від 09 липня 2020 року у сумі 34 000,43 грн. Ураховуючи фактичні обставини справи та зважаючи на те, що відповідач не здійснила погашення заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким, на підставі Договору факторингу, перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС», суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача наявної заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, адвокат Хейніс О. Г. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а також стягнути з позивача на користь відповідачки 10 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, а також 5 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у апеляційному суді.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2025 року справу призначено до розгляду на 15 травня 2025 року в порядку письмового провадження. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ТОВ «ФК «Ейс» не набуло прав первісного кредитора, а отже, не має права пред`являти свої вимоги за кредитним договором № 947850853, укладеним 09 липня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .
Позивач не надав до суду жодного первинного банківського документу, який відповідає ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», тому у задоволені позовних вимог має бути відмовлено у повному обсязі у зв`язку із відсутністю доказів видачі кредитних коштів.
Кредитором неправомірно були нараховані відсотки поза межами строку дії кредитного договору. Також до позовної заяви додано 7 додаткових угод до кредитного договору № 947850853, які продовжують строк кредитування та збільшують відсоткову ставку за кредитом, проте жодна з них не підписана відповідачкою. ОСОБА_1 як сторона додаткових угод не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
За умови надання первинних банківських документів, розмір заборгованості за вищевказаним кредитним договором міг би складати 9 577,60 грн із розрахунку 8 000 грн х 0,68% х 29 днів. Отже, нарахування відсотків в сумі 24 423,33 грн є незаконним, оскільки нараховані поза межами строку кредитування.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві представник ТОВ «ФК «Ейс» просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
09 липня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № 216389052, відповідно до якого остання на умовах строковості, зворотності, платності отримала кредит у розмірі 8 000 грн.
Пунктом 1.2. Договору передбачено, що кредит надається строком на 29 днів від дати отримання кредиту позивальником.
Відповідно до п.4.2 Договору строк дії цього Договору, вказаний в п. 1.2. Договору, продовжується на весь період, протягом якого сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим Договором, та визначається як період від дати отримання позичальником Кредиту до фактичної дати повернення Кредиту, процентів за Дисконтною та/або Базовою процентними ставками, компенсації, яка має бути сплачена у разі невиконання умов Договору (пені) та інших нарахувань передбачених Договором. 
Згідно з п.4.3. Договору, сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання Кредиту, визначеного в п. 1.2. цього Договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Крім вище зазначеного сторони погодили, що закінчення строку надання Кредиту не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов Договору. (п.3.6 Кредитного договору).
Відповідно до п. 4.7 Кредитного договору, визначається, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису, позичальник використовує як електронний підпис одноразовий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію» (далі – Закон), що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (а. с. 11-12).
Надалі, в період з 05 серпня 2020 року по 29 січня 2021 року сторонами укладено ряд додаткових угод про продовження строку договору (а. с. 13-16).
На а. с. 17-21 Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»
Відповідно до платіжного доручення від 09 липня 2020 року та довідки № 10/2024 від 29 жовтня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» на картку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 перераховано кошти у розмірі 8 000 грн (а. с. 32, 33-34).
Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 06 квітня 2021 року становить 28 152,86 грн (а. с. 68-70).
28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року (а. с. 35-40).
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін (а. с. 41).
31 грудня 2020 між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28 листопада 2018 року та № 28/1118-01 (а. с. 42-46).
31 грудня 2021 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (а. с. 46а).
31 грудня 2022 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (а. с. 47).
31 грудня 2023 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року (а. с. 48). 
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 128 від 06 квітня 2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки на загальну суму 28 288,85 грн (а. с. 49-50). 
Згідно із розрахунком заборгованості, здійсненим ТОВ «Таліон Плюс», заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 18 травня 2021 року становить 34 000,43 грн (а. с. 68-70).
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право вимоги відносно боржників ТОВ «Таліон Плюс» (а. с. 51-56). 
03 серпня 2021 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено додаткову угоду № 2, якою продовжили строк дії договору до 31 грудня 2022 року (а. с. 56).
30 грудня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено додаткову угоду № 3, якою продовжили строк дії договору до 30 грудня 2024 року (а. с. 57).
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 34 000,43 грн (а. с. 58-59).
07 листопада 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 07/11/24/Е, за умовами якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» право вимоги відносно боржників ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (а. с. 60-64).
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги від 07 листопада 2024 року до Договору факторингу № 07/11/24/Е від 07 листопада 2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 34 000,43 грн (а. с. 65-66).
Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 07/11/24/Е від 07 листопада 2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 34 000,43 грн (а. с. 67).
Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №216389052 від 09 липня 2020 року розмір заборгованості становить 34 000,43 грн, з яких тіло кредиту – 7 999,50 грн, прострочені відсотки – 26 000,93 грн (а. с. 72).

Позиція суду апеляційної інстанції
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов ТОВ «ФК «Ейс», суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредиту № 947850853 від 09 липня 2020 року у сумі 34 000,43 грн.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Судом встановлено, що кредитний договір № 947850853 від 09 липня 2020 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявки на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позик, після чого позикодавцем надіслано останній за допомогою засобів зв`язку на указаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використала для підтвердження підписання договору позики.
Позивачем надано докази перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідачки первісним кредитором, що не спростовано ОСОБА_1 . 
Також відповідачка не надала доказів повернення кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги про нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору є безпідставними, адже умовами чітко передбачено порядок нарахування процентів до повного погашення заборгованості.
Водночас колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Аналіз указаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.
Відступлення права вимоги за своїм змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Матеріалами справи встановлено, що  договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року. 
Водночас договір факторингу № 05/0820/01, за яким ТОВ «Таліон Плюс» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Онлайн фінанс», був укладений 05 серпня 2020 року.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс» за реєстром від 06 квітня 2021 року.
При цьому колегія зауважує, що кредитний договір № 947850853 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено 09 липня 2020 року.
Тобто на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01, ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , а на момент укладення договору факторингу № 05/0820/01, ТОВ «Таліон Плюс» навіть не було передано право вимоги за реєстром боржників.
Відтак на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року.
Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не було передане цим товариством на підставі договору факторингу від 05 серпня 2020 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу не передало таке право позивачу ТОВ «ФК «ЕЙС» за договором факторингу №07/11/24/Е від 07 листопада 2024 року.
Отже, виходячи із наведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що кредитним договором № 947850853 укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 09 липня 2020 року не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ФК «Ейс», апеляційний суд доходить висновку, що ТОВ «ФК «Ейс» не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за вказаним вище кредитним договором та є неналежним позивачем.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17).
Також, на переконання колегії суддів, не можна визнати належним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги за кредитним договором надані позивачем витяги з Реєстру боржників, зважаючи на те, що у цих витягах зазначені лише номер і дата кредитного договору, прізвище позичальника та сума боргу, але не вказано, станом на яку дату нараховано заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду, всі суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості, напрямки та підстави їх нарахування та відсутні відомості про те, що матеріали кредитної справи (з даними про погашення кредиту та інше) передавались новому кредитору, як це передбачено ч. 1 ст. 517 ЦК України. 
До того ж пунктом 4.1 Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку. 
Вказаною формою реєстру прав вимог (зворот а. с. 38) передбачено, що згідно пункту 1 на умовах Договору клієнт відступає фактору наступні права вимоги до наступних боржників (відповідні права вимоги мають бути вказані у таблиці, що містить такі стовпці: РНОКПП, номер та дата кредитного договору, заборгованість по основному боргу (тіло кредитну) (грн.), заборгованість по відсотках (грн.), загальна заборгованість (грн.), сума фінансування (грн.). Пунктом 5 вказаної форми передбачено, що даний Реєстр прав вимоги набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, вказаної на його початку та є невід`ємною частиною договору. 
Проте такого Реєстру прав вимоги, оформленого відповідного до вказаного додатку, зокрема, підписаного сторонами договору факторингу, позивачем не надано, а зміст наданого витягу не відповідає вимогам, встановленим договором факторингу щодо форми реєстру прав вимоги, отже не підтверджує переходу права вимоги за Кредитним договором, укладеним з відповідачем, від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс». До того ж такий витяг сформований на окремих аркушах та викликає сумніви у достовірності такого документу.
Апеляційний суд звертає увагу, що у пункті 1.3 договору факторингу від 28 листопада 2018 року зазначено, що за цим договором право вимоги – означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно з пунктом 2.1 договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17 зазначив, що передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.
Із вказаного слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що 09 липня 2020 року цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем.
З огляду на викладене, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем на доведено факту переходу права вимоги до відповідача за Кредитним договором на першому етапі – від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», відтак наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора – ТОВ «ФК «Ейс».
Таким чином колегія суддів прийшла до висновку, що ТОВ «ФК «Ейс» не довело порушення його прав ОСОБА_1 та наявність права звернення до суду із позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2020 року, який укладений після відступлення первісним кредитором права вимоги за кредитом на користь ТОВ «Таліон Плюс», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс».
Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК «Ейс» не підлягають задоволенню, судові витрати, понесені ним у суді першої інстанції, слід залишити за ним.
Враховуючи те, що апеляційна скарга адвоката Хейніса О. Г. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з ТОВ «ФК «Ейс» на користь відповідача слід стягнути 3 633,60 грн сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 162).
Окрім того у апеляційній скарзі адвокат Хейніс О. Г. ставить питання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 15 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу, з яких 10 000 грн за правничу допомогу у суді першої інстанції та 5 000 грн у апеляційному суді.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Ейс» заперечує проти заявленого стороною відповідача розміру судових витрат на правничу допомогу. На думку представника позивача, вартість виконаних робіт представником відповідача є завищеною, і такою, що не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України, є неспівмірною зі складністю справи та документально не підтверджена.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Із матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача під час розгляду справи у Жмеринському міськрайонному суді та Вінницькому апеляційному суді представляв адвокат Хейніс О. Г. на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги та ордеру (а. с. 101, 144-145).
На підтвердження понесених Юр`євою Л. В. витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій адвокат Хейніс О. Г. надав:
- договір про надання правової допомоги від 07 січня 2025 року (а. с. 144-145);
- додаткову угоду № 1 від 07 січня 2025 року, відповідно до якої розмір оплати за надання правової допомоги у місцевому суді становить 10 000 грн (зворот а. с. 145);
- квитанцію про сплату вказаної суми (а. с. 146);
- додаткову угоду № 2 від 01 квітня 2025 року, відповідно до якої розмір оплати за надання правової допомоги у апеляційному суді становить 5 000 грн (зворот а. с. 146);
- квитанцію про сплату вказаної суми (а. с. 147).
Із матеріалів справ встановлено, що у відзиві на позовну заяву адвокат Хейніс О. Г. надав детальний опис робіт на виконання договору про надання правничої допомоги у суд першої інстанції. Так, адвокат здійснив: опрацювання позовної заяви – 2 000 грн; надання правової інформації, консультації клієнту – 1 000 грн; підбірку, аналіз та опрацювання судової практики із спірних правовідносин, формування правової позиції із клієнтом – 2 000 грн; складання відзиву – 6 000 грн (а. с. 100).
Також у апеляційній скарзі представник відповідачки надав детальний опис робіт у суді апеляційної інстанції: вивчення рішення суду першої інстанції, узгодження правової позиції із клієнтом – 500 грн; надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань – 500 грн; здійснення підбору, аналізу та опрацювання судової практики із спірних правовідносин та складання процесуальних та інших письмових документів та участь в судових засіданнях – 4 000 грн (а. с. 142).
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечував проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу. Так, представник зазначає, що вартість виконаних представником відповідача робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру. Зазначені представником витрати на професійну правничу допомогу не є співмірними, а саме не відповідають складності справи; не є співмірними з часом, витраченим адвокатом та надання відповідних послуг.
Враховуючи викладене, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи заперечення позивача проти заявленого розміру витрат, а також те, що апеляційна скарга фактично дублює зміст відзиву на позовну заяву, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, понесених нею у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційним переглядом справи, які підлягають стягненню з ТОВ «ФК «Ейс», до 7 000 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Хейніса Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Судові витрати, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» в суді першої інстанції, залишити за ним.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на користь ОСОБА_1 3 633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп.) судових витрат зі сплати судового збору та 7 000 грн (сім тисяч грн) судових витрат на правничу допомогу, понесених нею у судах першої та апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» – ЄДРПОУ 42986956, юридична адреса вул. Харківське шосе, 19, оф. 519, м. Київ.
ОСОБА_1 – РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         Л. О. Голота 

                                                                               В. П. Рибчинський