П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/2705/22	

Категорія:106030000          Головуючий в 1 інстанції: Устинов І.А.
          Місце ухвалення: м. Миколаїв
          Дата складання повного тексту: 08.01.2025 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

у складі:
головуючого  - Бітова А.І.
суддів             - Лук`янчук О.В.
                       - Ступакової І.Г.
при секретарі - Молодові В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Херсонської обласної прокуратури на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення невиплаченого заробітку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення,
В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Херсонської обласної прокуратури про:
-          визнання протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури при проведенні розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні з посади та органів прокуратури України 20 жовтня 2021 року;
-          стягнення з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстраційного обліку: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 : 
-          недоплачену компенсацію за невикористані за період з 24 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2021 року 413 календарних днів щорічних, додаткових та пільгових відпусток в розмірі 2 797 539,50 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів; 
-          компенсацію за неотриману в період з 24 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2021 року допомогу для оздоровлення в розмірі 534 359,32 грн. та допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 534 359,32 грн., а всього в розмірі 1 068 718,64 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів; 
-          недоплачену заробітну плату за відпрацьовані робочі дні 19 та 20 жовтня 2021 в сумі 18 942,33 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів;
-          середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2021 року по дату постановлення судом рішення у справі, виходячи з розміру середньоденного заробітку 9 890,67 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів; 
-          покласти обов`язок сплати відповідних податків та зборів з зазначених сум на Херсонську обласну прокуратуру (вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, 73000, ЄДРПОУ 04851120) за рахунок останньої;
-          встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що наказом Генерального Прокурора України №1478к від 23 жовтня 2014 року він був звільнений із займаної посади заступника прокурора Херсонської області та з органів прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно п.72 ч.1 ст. 36 КЗпП України (на підставах, передбачених Законом України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі - Закон №1682-VII). Наказом Генерального прокурора від 12 жовтня 2021 року №361к на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №814/3545/14 наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1478к скасовано, позивача поновлено на посаді заступника прокурора Херсонської області з 24 жовтня 2014 року. В цей же день, 19 жовтня 2021 року, позивач звернувся до відповідача з мотивованою заявою про нарахування та виплату йому за період вимушеного прогулу, а саме за 2014-2021 роки, компенсації за невикористані відпустки (основної, додаткової та пільгової як учаснику бойових дій) тривалістю 413 календарних днів з дати поновлення його на роботі, а саме з 24 жовтня 2014 року, з виплатою допомоги для оздоровлення та включення до зазначеної компенсації суми допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Наказом Генерального прокурора №381к від 20 жовтня 2021 року позивача звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області та органів прокуратури з 20 жовтня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII). При звільненні з позивачем частково проведено розрахунок, відповідно до якого нараховано до виплати 88 538,26 грн., з яких 87 239,25 грн. - компенсація за 315 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, та 1 299,01 грн - заробітна плата за 2 відпрацьовані дні. На заяву позивача від 19 жовтня 2021 року відповідач надав письмову відповідь №07-21-21 від 03 листопада 2021 року, підписану першим заступником керівника Даниляком О.С., якою з посиланням на ст.ст. 4, 162, 24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) та ст.ст.82, 83 Закону №1697-VII роз`яснив, що: позивачем за період вимушеного прогулу (2014-2021 роки) не використано загалом 315 календарних днів підлягаючих компенсації щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток; додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, а є гарантованою державою пільгою, унаслідок чого при звільненні вона компенсації не підлягає; виплата допомоги для оздоровлення здійснюється при наданні щорічної оплачуваної відпустки, а не при здійсненні компенсації невикористаних щорічних відпусток при звільненні; включення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до грошової компенсації невикористаних щорічних відпусток при звільненні законодавством не передбачено. Таким чином, відповідач відмовився компенсувати позивачу вимушено невикористані 98 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також виплатити компенсацію за невикористану допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. А також застосувавши неправильну методику обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, штучно суттєво занизив розмір вказаної компенсації, належної до виплати позивачу. Тому, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом, в якому просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що компенсація додаткової відпустки як учаснику бойових дій питань не передбачено Законом №1697-VII, а посилання позивача на практику Верховного Суду є безпідставним, оскільки у зазначених справах спірні правовідносини виникли щодо компенсації відпустки учаснику бойових дій - поліцейському, і не може бути застосовано до даних правовідносин. Щодо компенсації за невикористану допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових, то відповідно до ст. 82 Закону №1697-VII виплата прокурору допомоги на оздоровлення здійснюється при наданні щорічної оплачуваної відпустки, а не при здійсненні компенсації невикористаних щорічних відпусток, крім того, відповідно ч.3 ст. 83 Закону №1697-VII прокурору може надаватися допомога для вирішення соціально-побутових, але її надання є правом, а не обов`язком. Щодо розрахунку методики обчислення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки виплат та 2 відпрацьовані дні, то позивачем невірно застосовано Постанову КМ України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Постанова №100) при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільнені. Позивач помилково вважає, що розмір середнього заробітку не підлягає доказуванню та встановлений рішенням суду у справі №814/3545/14. Однак, незважаючи на однаковий суб`єктивний склад, обставини справи №814/3545/14 та №400/2705/22 є відмінними і не можуть бути застосовані. Так, у справі №814/3545/14 розмір середнього заробітку обчислювався для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2020 року, де подія звільнення 23 жовтня 2014 року і розрахунок проведено виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують звільненню - серпень та вересень 2014 року. Тоді як, у цій справі подією є звільнення позивача 20 жовтня 2021 року, відтак розрахунок за Порядком для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, тобто за період з жовтня 2020 по вересень 2021 року. Також, позивач помилково вважає можливим застосування розміру середнього заробітку встановленого у справі №814/3545/14 для нарахування заробітної плати за 2 робочих дня відпрацьованих у жовтні 2021 року, оскільки Порядок №100 визначає механізм обчислення середньої заробітної плати та надає виключний перелік випадків для її застосування і нарахування заробітної плати за відпрацьований час відсутній. Відповідачем правомірно проведено розрахунок нарахування заробітної плати за 2 робочих дня відпрацьованих у жовтні 2021. Обчислення компенсації за невикористані дні відпустки, праведно відповідно до Порядку №100, з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Позивача звільнено з 20 жовтня 2021 року. Відповідно до табелю за період з 01 жовтня 2020 року по 30 вересня 2021 року у позивача не було заробітної плати, а було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2020 року. А тому, відповідачем застосовано згідно Порядку №100 виходячи з розміру посадового окладу заступника прокурора області. Відтак, позовні вимоги відповідач вважає необґрунтованими.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 року (включно).
Зобов`язано Херсонську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 року (включно).
В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
-          відповідно до роз`яснень Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо порядку обчислення середньої заробітної плати у зв`язку з набранням чинності Постанови №1213, якщо дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, відбулася до 11 грудня 2020 року (включно), то застосовуються положення Постанови №100 без змін, внесених Постановою №1213;
-          в контексті сказаного слід зазначити, що основна подія, з якою безперечно пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати позивача - це його незаконне звільнення з роботи в жовтні 2014 року. Справа про поновлення на роботі та стягнення компенсації за вимушений прогул знайшла логічне завершення лише у вересні 2023 року, тобто через 9 років;
-          позивач у позові також на підставі приведених нормативних актів розрахував, що сумарно за 2014-2021 роки тривалість невикористаної додаткової (пільгової) оплачуваної відпустки складає 98 календарних днів. Навіть за правилами елементарної логіки у суду відсутні будь-які підстави допускати, що якась кількість днів додаткової (пільгової) відпустки могла бути позивачем використана, оскільки матеріали справи однозначно доводять, що з 24 жовтня 2014 року по 18 жовтня 2021 року позивач не працював;
-          судом повністю проігноровано позовну вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
-          суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів.
В апеляційній скарзі Херсонської обласної прокуратури ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено, з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги:
-          як загальним так і спеціальним законодавством для прокурорів передбачено саме такі види щорічних відпусток як основна та додаткова оплачувані;
-          додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини. Отже законодавством не передбачено можливості заміни зазначеної додаткової відпустки грошовою компенсацією, тому у Херсонської обласної прокуратури відсутні зобов`язання щодо виплатити грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену окремим категоріям працівників - учасникам бойових дій. Вказані обставини справи залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до постановлення необґрунтованого рішення з невірним застосування норм матеріального права.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є вірним, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні 01 квітня 2025 року доводи учасників справи, враховуючи обмеження обумовленні військовим станом в Україні та обмеження в електропостачанні будівлі апеляційного суду, а також враховуючи наявність в матеріалах справи письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів у відповідності ст. 311 КАС України вирішила продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Херсонської обласної прокуратури, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 наказом Генерального Прокурора України №1478к від 23 жовтня 2014 року був звільнений із займаної посади заступника прокурора Херсонської області та з органів прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно п.72 ч.1 ст. 36 КЗпП України (на підставах, передбачених Законом України "Про очищення влади"). 
Наказом Генерального прокурора від 12 жовтня 2021 року №361к на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №814/3545/14  наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1478к скасовано, Позивача поновлено на посаді заступника прокурора Херсонської області з 24 жовтня 2014 року.
19 жовтня 2021 року, Херсонською обласною прокуратурою позивача було ознайомлено з наказом Генерального прокурора від 12 жовтня 2021 року №361к під розпис, в цей же день керівником Херсонської обласної прокуратури було видано наказ №847 про визначення позивачу робочого місця, призначення відповідального за визначення позивачу службових обов`язків, забезпечення табелювання його робочого часу, контролю за дотриманням Правил внутрішнього розпорядку (додаток 6) і з цього ж дня позивачу почала нараховуватись заробітна плата.
19 жовтня 2021 року, позивач звернувся до відповідача з мотивованою заявою про нарахування та виплату йому за період вимушеного прогулу, а саме за 2014-2021 роки, компенсації за невикористані відпустки (основної, додаткової та пільгової як учаснику бойових дій) тривалістю 413 календарних днів з дати поновлення його на роботі, а саме з 24 жовтня 2014 року, з виплатою допомоги для оздоровлення та включення до зазначеної компенсації суми допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Наказом Генерального прокурора №381к від 20 жовтня 2021 року позивача звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області та органів прокуратури з 20 жовтня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру").
При звільненні з відповідачем проведено розрахунок, відповідно до якого нараховано до виплати 88 538,26 грн., з яких 87 239,25 грн. - компенсація за 315 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, та 1 299,01 грн - заробітна плата за 2 відпрацьовані дні.
Позивач вважаючи такий розрахунок при звільненні частковим, звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, враховуючи відсутність нарахування та виплати позивачу відповідачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 (включно), суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльність відповідача та, як наслідок, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 (включно). 
При цьому, суд першої інстанції вказав про відсутність можливості встановити кількість невикористаних днів позивачем цієї відпустки, оскільки на численні заяви позивача відповідачем надавались відповіді, які за змістом підтверджують наявність у позивача невикористаних днів відпустки, як учаснику бойових дій, однак не містять відомостей щодо їх кількості, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Суд першої інстанції також вказав, що допомога для оздоровлення є державною гарантією, яка обов`язково виплачується за умови надання щорічної відпустки, маючи при цьому часові рамки, а саме бюджетний період, який становить один календарний рік та відповідно починається 01 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Таким чином, виплата допомоги на оздоровлення здійснюється при наданні прокурору відпустки, а не при здійсненні компенсації невикористаних відпусток при звільненні. 
А надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань є необов`язковою виплатою, яка є правом керівника прокуратури і виплата її компенсації, також не передбачена при звільненні.
Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідач розрахував компенсацію днів невикористаної щорічної відпустки позивача враховуючи день звільнення - 20 жовтня 2021 року і для виплати компенсації днів невикористаної щорічної відпустки позивача використовував для розрахунку останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати цієї компенсації, тобто з жовтня 2020 року по вересень 2021 року. Зазначений розрахунок, на думу суду є правильним, адже позивача звільнено з 20 жовтня 2021 року, тому і компенсація днів невикористаної щорічної відпустки позивача має виплачуватись в редакції Постанови №100 чинної на час звільнення - 20 жовтня 2021 року. Відтак, розрахунок позивача пов`язаний з подією його попереднього звільнення 23 жовтня 2014 року є помилковим.
При цьому, суд першої інстанції погодився з відповідачем щодо розрахунку суми компенсації днів невикористаної щорічної відпустки позивача, яка склала 87 239,25 грн. та розрахунком розміру виплати позивачу заробітної плати за 2 дні, яка склала 1 299,01 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розглянутих позовних вимог, виходячи з наступного.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора; прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів; прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом; для виконання невідкладних і непередбачуваних завдань прокурори можуть бути відкликані з щорічної основної чи додаткової оплачуваної відпустки. Частина невикористаної відпустки надається прокурорам у будь-який час відповідного року чи приєднується до відпустки в наступному році з відповідним відшкодуванням непередбачуваних витрат у зв`язку з відкликанням із відпустки. Порядок такого відшкодування визначається Кабінетом Міністрів України.
Учасникам бойових дій, статус яких визначений відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно п.19 ч.1 ст. 6 Закону №3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно п.12 ст. 12 Закону №3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2)додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст.ст. 13, 14 і 15 цього Закону); 3)творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (ст.ст. 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст. 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в ч.1 ст. 83 КЗпП України.
Згідно Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), припиняється.
При цьому, норми Закону №3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19, від 14 квітня 2021 року у справі №620/1487/20 та від 31 травня 2021 року у справі №200/13837/19-а.
В постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року по справі №640/21771/20, суд дійшов до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, як учасник бойових дій, а відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити таку компенсації, якщо доказами підтверджено такі умови:
1) позивач є військовослужбовцем, учасником бойових дій;
2) позивач звільнився з військової служби;
3) позивач не використав щорічну основну відпустку за період проходження військової служби в органах прокуратури України;
4) грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період проходження військової служби в органах прокуратури України не виплачена відповідачем;
5) позивач не використав додаткові відпустки, на які має право як учасник бойових дій, за період проходження військової служби в органах прокуратури України;
6) грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, за період проходження військової служби в органах прокуратури України не нарахована та не виплачена відповідачем.
З огляду на викладене, під час звільнення зі служби із позивачем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, чого відповідачем здійснено не було.
Таким чином, позивачем не було використано щорічну додаткову відпустку передбачену п.12 ст. 12 Закону №3551-XII за період з 2014 - 2021 роки.
Згідно наявного в матеріалах справи посвідчення серії НОМЕР_2 від 21 березня 1997 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Враховуючи відсутність нарахування та виплати відповідачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки (включно), колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача, та як наслідок, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 (включно).
Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо виплати компенсації за невикористану допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, з огляду на наступне. 
Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Частиною 3 ст. 2 Закону №108/95-ВР визначено, що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Так, питання виплати заробітної плати працівникам прокуратури врегульовано постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09 березня 2006 року №268, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова №268), згідно з пп.3 п.2 якої керівникам зазначених державних органів надано право на виплату в межах затверджених обсягів фонду оплати праці матеріальної допомоги на оздоровлення під час надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
Відповідно ч.1 ст. 82 Закону №1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Частиною 3 ст. 83 Закону №1697-VII передбачено, що прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Закон 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
За приписами ч.1 ст. 12 Закону 504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.
Частиною 1 ст. 89 Закону №1697-VII встановлено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно ст. 90 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. За змістом частини першої ст. 3 БК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Згідно ч.1 ст. 51 БК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Отже, допомога для оздоровлення є державною гарантією, яка обов`язково виплачується за умови надання щорічної відпустки, маючи при цьому часові рамки, а саме бюджетний період, який становить один календарний рік та відповідно починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Таким чином, виплата допомоги на оздоровлення здійснюється при наданні прокурору відпустки, а не при здійсненні компенсації невикористаних відпусток при звільненні. 
А надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань є необов`язковою виплатою, яка є правом керівника прокуратури і виплата її компенсації, також не передбачена при звільненні.
Таким чином, відсутні підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Частиною 1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону 504/96-ВР визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядку №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Пунктом 7 розділу IV цього Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Так, Наказом Генерального прокурора №381к від 20 жовтня 2021 року позивача звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області та органів прокуратури з 20 жовтня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII).
Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні з позивачем відповідачем проведено розрахунок, відповідно до якого нараховано та виплачено 88 538,26 грн., з яких 87 239,25 грн. - компенсація за 315 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, та 1 299,01 грн - заробітна плата за 2 відпрацьовані дні.
Розбіжність між розрахунками компенсації днів невикористаної щорічної відпустки позивача та відповідача виникли через застосування Порядку №100 позивачем у редакції чинній на час його попереднього звільнення - 23 жовтня 2014 року, а відповідачем на час звільнення - 20 жовтня 2021 року. 
Так, відповідач розрахував компенсацію днів невикористаної щорічної відпустки позивача враховуючи день звільнення - 20 жовтня 2021 року і для виплати компенсації днів невикористаної щорічної відпустки позивача використовував для розрахунку останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати цієї компенсації, тобто з жовтня 2020 року по вересень 2021 року.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо правильного розрахунку, адже позивача звільнено з 20 жовтня 2021 року, тому і компенсація днів невикористаної щорічної відпустки позивача має виплачуватись в редакції Порядку №100 чинного на час звільнення - 20 жовтня 2021 року. Відтак, розрахунок позивача пов`язаний з подією його попереднього звільнення 23 жовтня 2014 року є помилковим.
Окрім того, відповідно до табелю обліку використання робочого часу за період з 01 жовтня 2020 року по 30 вересня 2021 року (останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки) ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася. 
Колегія суддів констатує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу сплачено за період з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2020 року, таким чином у розрахунковому періоді на дату звільнення у ОСОБА_1 не було заробітної плати.
Відповідно до Порядку №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Розрахунок виплат компенсації за невикористані дні відпусток при звільненні (20 жовтня 2021 року) проведено виходячи з розміру посадового окладу заступника прокурора області, який становив 8 170 грн., відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова №505).
Таким чином, коефіцієнт підвищення для коригування середньої заробітної плати станом на 20 жовтня 2021 року дорівнював одиниці: к = 1,00 =8 170/ 8 170.
Розмір середньоденної заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористані відпустки склав: 8 170,00 х 1,00 х 12міс. /354 календарних днів = 276,95 грн.
Сума компенсації за 315 невикористаних календарних днів щорічної та додаткової оплачуваної відпустки за періоди роботи з 24 жовтня 2014 року по день звільнення 20 жовтня 2021 року склала: 315 календ. день х 276,95 грн = 87 239,25 грн.
Зазначена сума виплачена ОСОБА_1 відповідачем у повному обсязі, що підтверджується розрахунковим листом за 2021 рік.
Щодо розрахунку заробітної плати за 2 відпрацьовані дні, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
На виконання наказу Генерального прокурора від 12 жовтня 2021 року №361к ОСОБА_1 поновлено з 19 жовтня 2021 року на посаді заступника прокурора Херсонської області з окладом у розмірі 8 170 грн згідно з штатним розписом та відповідно до Постанови №505. 
Наказом Генерального прокурора №381к від 20 жовтня 2021 року позивача звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області та органів прокуратури з 20 жовтня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII).
Таким чином, позивач у жовтні відпрацював 2 дні із 20 планових робочих днів. 
Структура заробітної лати позивача у період з 19 жовтня 2021 року по 20 жовтня 2021 року складалася з:
-          посадового окладу відповідно Постанови №505 та штатного розпису прокуратури Херсонської області: 817 грн = 8 170 грн: 20 планових робочих * 2 відпрацьованих робочих дня;
-          надбавка за вислугу років відповідно до Постанови КМУ від 09 грудня 2015 року №1090 та протоколу засідання комісії з установлення періоду проходження служби (стажу роботи) працівників прокуратури Херсонської області: 408,50 грн = (8 170*50%): 20 планованих робочих днів * 2 відпрацьовані робочі дні, індексації: 73,51 грн. 
Відтак, нарахована заробітна плата позивача за 2 дні склала 1 299,01 грн. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що розрахунок розміру заробітної плати за 2 дні, виплачених відповідачем позивачу при звільненні, є правильним.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2021 року по дату постановлення судом рішення у справі, яка залишена поза увагою судом першої інстанції, колегія суддів вказує наступне.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України). Також, у вказаній постанові зазначено, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених ст. 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Згідно ст. 116 КЗпП (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою встановлення передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Законом №2352-ІХ від 01 липня 2022 року в ст. 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Після внесення змін в ст. 117 КЗпП України, редакція якої набрала чинності 19 липня 2022 року, Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільненні, який охоплює період до внесення змін та після внесення змін.
Зокрема, в постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року по справі №420/11416/23, від 14 березня 2024 року по справі №560/6960/23, зазначено, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього. Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Генерального прокурора №381к від 20 жовтня 2021 року позивача звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області та органів прокуратури з 20 жовтня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.
З урахуванням вищевказаних правових висновків Верховного Суду колегія суддів вважає, що при здійсненні відповідних розрахунків сум середнього грошового забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, доцільно буде розділити вказаний період, зокрема:
-          з 21 жовтня 2021 року (наступний день після звільнення) по 18 липня 2022 року (внесення змін Законом №2352-ІХ від 01 липня 2022 року) із застосуванням ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців;
-          з 19 липня 2022 року по 08 січня 2025 року (дата винесення рішення у даній справі) із застосуванням ст.117 КЗпП України в чинній редакції, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
При визначенні розміру середньої заробітної плати застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Абзацами 1, 2 п.3 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п.4 цього Порядку.
Згідно з пп.б п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
На підставі п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні прокурора проводиться шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число робочих днів за цей період.
Згідно довідки Херсонської обласної прокуратури від 16 листопада 2021 року №21-289вих21 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 380 грн.
Кількість робочих днів у період з 21 жовтня 2021 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року разом становить 326 дні.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: 380 грн. * 326 днів = 123 880 грн.
Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2021 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 123 880 грн.
Разом з тим, колегія суддів наголошує, що не зважаючи на однаковий суб`єктний склад обставини справи №814/3545/14 є відмінними від справи №400/2705/22, таким чином розмір середньоденного заробітку встановлений у справі №814/3545/14 не може бути застосований при вирішенні справи №400/2705/22.
Так, у справі №814/3545/14 розмір середньоденного заробітку (799,39 грн) обчислювався для розрахунку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2020 року, де подія - звільнення 23 жовтня 2014 року, а розрахунок (Порядок №100) - проведено виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (тобто за серпень та вересень 2014 року).
У даній справі №400/2705/22 подією є звільнення позивача 20 жовтня 2021 року.
Відтак, для розрахунку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на переконання колегії суддів, буде доцільним застосувати довідку Херсонської обласної прокуратури від 16 листопада 2021 року №21-289вих21 за період серпень-вересень 2021 року, за якою середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 380 грн.
Окрім того, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, колегія суддів визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Аналогічного висновку дійшов Пленум Верховного Суду України у пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 вказавши, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим довід ОСОБА_1 про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів.
Колегія суддів наголошує про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою дану позовну вимогу ОСОБА_1 , що є недопустимим.
Підсумовуючи, колегія суддів вказує на необґрунтованість доводів Херсонської обласної прокуратури про те, що законодавством не передбачено можливості заміни зазначеної додаткової відпустки грошовою компенсацією, тому у Херсонської обласної прокуратури відсутні зобов`язання щодо виплатити грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену окремим категоріям працівників - учасникам бойових дій.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає обґрунтованими в частині наявності права у позивача на стягнення з Херсонської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідній сумі за відповідний період.
Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів, керуючись п.4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови, а резолютивну -доповнити абзацом 4 наступного змісту: - "Стягнути з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2021 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 123 880 грн, без утримання податків та обов`язкових зборів". Абзац 4 резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року вважати абзацом 5.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за п.1, 13 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року №3674-VI.
Оскільки дана справа правомірно розглядалась судом першої інстанції за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п. 4 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Херсонської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року змінити.
Викласти мотивувальну частину рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року в редакції цієї постанови, та доповнити його резолютивну частину абзацом 4 наступного змісту:
"Стягнути з Херсонської обласної прокуратури (вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, Херсонська область, 73003, ЄДРПОУ 04851120) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2021 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 123 880 грн, без утримання податків та обов`язкових зборів".
Абзац 4 резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року вважати абзацом 5.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 14 травня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.
Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.
Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.