ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/770/24  Номер провадження 22-ц/814/1099/25	Головуючий у 1-й інстанції Смілянський Є. А.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Чумак О.В.,
суддів: Дряниці Ю.В., Обідіної О.І.
за участю секретаря Ванди А.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Сапонова Олександра Вікторовича
на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року, ухвалене суддею Смілянським Є.А. 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Юхимович С.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Лукім`я, Лубенського району, Полтавської області помер ОСОБА_3 .
На день його смерті та шість місяців потому за вказаною адресою проживали та були зареєстровані його дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3423 га, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.12.2001 року серії Р2 № 618424, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованого 16.08.2024 року.
12 серпня 2024 року від представника ОСОБА_1 позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 за свого життя склав заповіт, яким частину свого майна заповів ОСОБА_2 . 
Позивач звернувся до приватного нотаріуса Черненко О.О. з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , однак постановою нотаріуса від 14 серпня 2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Вказано, що позивач пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважних причин, адже не знав про наявність заповіту до 12.08.2024 року. Лише 16.08.2024 року Лукімським старостинським округом Оржицької селищної ради йому було видано дублікат заповіту, який був складений ОСОБА_3 09.07.2009 року. 
Зазначені обставини унеможливили своєчасну подачу заяви про прийняття спадщини.
Враховуючи вищевикладене, просила суд визначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено.
Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3  терміном три місяці з часу набрання рішенням законної сили.
Судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Рішення суду обгрунтоване тим, що  ОСОБА_2 пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважних причин, адже не проживав на час смерті із спадкодавцем, не спілкувався з ним та не знав про наявність заповіту. Зазначені обставини унеможливили своєчасну подачу заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення додаткового строку для її прийняття.
Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Сапонов О.В., просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 ще за життя повідомив ОСОБА_2 про те, що він склав та посвідчив заповіт, в тому числі й на користь позивача, тому посилання на необізнаність про наявність заповіту є безпіставним.
Таким чином, підстави пропуску визначеного законом строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 не є поважними, а тому відсутні підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Юхимович С.А. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Лукім`я, Лубенського району, Полтавської області помер ОСОБА_3 . На день його смерті та шість місяців потому за вказаною адресою проживали та були зареєстровані його дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою Оржицької селищної ради від 16.08.2024 року № 166/01-17 (а.с. 7).
Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3423 га, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.12.2001 року серії Р2 № 618424, що підтверджується Інформацією з Державного реєструу речових прав на нерухоме майно сформованого 16.08.2024 року № 391259449 (а.с. 9).
У серпні 2024 року ОСОБА_2 дізнався, що 09 липня 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів належне йому майно в рівних частинах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 6).
Згідно повідомлення приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О.О. спадкоємцем майна ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від прийняття спадщини відмовлися (а.с. 11).
ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Черненко О.О. з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , однак постановою від 14 серпня 2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.
ОСОБА_2 вказав, що проживав в місті Лубни, не спілкувався з спадкодавцем, не відвідував його та не знав про наявність заповіту до серпня 2024 року, внаслідок чого пропустив визначений законом строк для прийняття спадщини.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки причини пропуску визначеного законом строку для прийняття спадщини є поважними.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав. 
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої та третьої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23).
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17,   у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (див. постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21).
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 133/1880/18.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.
Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.
Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.
Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини (пункт 78 постанови Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.
Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».
З урахуванням наведених мотивів цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:
- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;
- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;
- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;
- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування) (пункт 87 постановиВелика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, предметом позову є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 з посиланням на те, що позивач не знав про існування заповіту, він не є спадкоємцем будь-якої черги спадкоємців за законом, з часу відкриття спадщини будь-яких повідомлень про закликання до спадкування за заповітом він не отримував.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII  (далі - Закон № 3425-XII) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
За вимогами статті 37 Закону № 3425-XII у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних).
Нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі (стаття 63 Закону № 3425-XII).
Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту та повідомляє про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.
З листа приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Черненко О.О. від 16.08.2024 № 7202-14 вбачається, що спадкова справа за № 205/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 заведена 15 листопада 2021 року (а.с. 11).
Доказів того, що ОСОБА_2 після заведення спадкової справи повідомлявся про наявність заповіту ОСОБА_3 , складеного в тому числі і на його ім?я, матеріали справи не містять. 
Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 , не мав права на спадщину за законом після смерті спадкодавця, не проживав з ним на момент смерті за однією адресою, не знав про існування заповіту ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позивач довів наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а тому наявні підстави, передбачені статтею 1272 ЦК України, для визначення йому додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог, оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сапонова Олександра Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий    О.В. Чумак

Судді   Ю. В. Дряниця 

О. І. Обідіна