ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 623/1555/20
провадження № 51-2525км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 
захисника                                               ОСОБА_5 
(у режимі відеоконференції)
прокурора                                             ОСОБА_6 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на  вирок Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2024 рокув  кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Ковшарівка м. Куп`янська Харківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 5 жовтня 2021 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК. 
Вирішено цивільний позов, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілого, а також спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження  іншому потерпілому.
Як установив суд, ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 15:30, керуючи технічно справним автомобілем марки «MitsubishiLancer» (д.р.н. НОМЕР_1 ), рухаючись по  автодорозі Київ-Харків-Довжанський в Ізюмському районі Харківської області неподалік зупинки громадського транспорту «АБЗ», ОСОБА_7 усупереч вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху не вибрав безпечної швидкості руху, унаслідок чого не впорався з керуванням і допустив перекидання автомобіля. У  результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажирка   ОСОБА_8 загинула на місці події від множинних травм, а пасажир ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження у виді перелому акроміального кінця правої ключиці зі зміщенням уламків.
Справу було розглянуто за правилами ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Прокурор та потерпілий оскаржили вирок у порядку апеляційної процедури. 
За розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 травня 2022 року         № 14/0/9-22 справи, територіально підсудні Харківському апеляційному суду, було передано до Полтавського апеляційного суду. Цей суд, задовільнивши частково подані прокурором та потерпілим ОСОБА_9 апеляційні скарги, 18  квітня 2024 року скасував оспорюваний вирок у частині заходу примусу й  ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у  виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених ч.  1 ст. 438 КПК, скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у  цьому суді. Суть доводів скаржника зводиться до того, що ухвалене рішення не  відповідає вимогам ст. 370 вказаного Кодексу, а застосований без додержання статей 50, 65 КК захід примусу, який належить відбувати реально, є  несправедливим через суворість. За твердженням захисника, суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого, не дослідив і не врахував усіх даних про особу засудженого, його поведінки, ставлення до вчиненого, пом`якшуючих обставин і  необґрунтовано визнав неможливим виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від  суспільства.
На касаційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 подала заперечення. Надалі 14 квітня 2025 року від ОСОБА_10 надійшла заява, у якій зазначено, що ОСОБА_7 повністю компенсував завдану ОСОБА_9 шкоду й потерпілий та його представник не заперечують проти задоволення касаційної скарги. До заяви також додано підписане ОСОБА_9 звернення з проханням не позбавляти засудженого волі.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про  дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не  надходило. Представник потерпілого ОСОБА_10 поінформувала Суд, що  вона та потерпілий ОСОБА_9 не бажають брати участь у касаційному розгляді.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційну скаргу; прокурор заперечував обґрунтованість  вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 286 КК у поданій скарзі не оспорюються. Тому в цій частині судове рішення не перевіряється.
Аргументи захисника про недодержання під час апеляційного провадження норм права при призначенні покарання та невмотивованість висновків суду є  слушними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та  попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й  принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення  волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання. Цей інститут означає випробування особи впродовж іспитового строку та скасування звільнення у  випадку, якщо засуджений не виконує покладених на нього обов`язків і не демонструє бажання стати на шлях виправлення.
У силу приписів ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим і  вмотивованим. 
Отже, вирішуючи питання про справедливість застосованого обмеження прав і  свобод засудженого, апеляційний суд зобов`язаний урахувати всі обставини, що  мають правове значення з огляду на загальні засади, мету покарання та  принцип індивідуалізації. Прийняте рішення належить умотивувати відповідно до ст. 370 КПК, тобто висновок про неправильне застосування ст. 75 КК й  неможливість виправлення винуватої особи без ізоляції від суспільства має бути переконливим і базуватися на конкретних даних, наявних у справі. 
Цих законодавчих положень при перегляді вироку стосовно ОСОБА_7 апеляційний суд не виконав. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, задовільнивши частково апеляційні скарги прокурора та потерпілого, визнав неправильним застосування ст. 75 КК, у зв`язку із чим скасував вирок місцевого суду й ухвалив новий, яким засудженому призначив за ч. 2 ст. 286 цього Кодексу покарання, що належить відбувати реально. На підтвердження своєї позиції суд апеляційної інстанції обмежився формальними вказівками на те, що місцевий суд  не врахував тяжкості вчиненого злочину, його наслідків - смерті людини та  спричинення ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Пославшись на це, думку згаданого потерпілого та його представника, котрі просили призначити винуватцю ДТП покарання у виді 4 років позбавлення волі, суд у новому вироку констатував, що представлені в справі дані про особу засудженого не свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від  суспільства.
Однак такий підхід не можна визнати прийнятним, адже для правильного застосування норм права, що регулюють призначення покарання й інституту умовного звільнення, необхідно враховувати не тільки тяжкість діяння, а й конкретні дані про особу винного, його поведінку до і після вчинення злочину, установлені пом`якшуючі та обтяжуючі обставини. Цього не було зроблено й  відповідні відомості не отримали належної оцінки.
Водночас апеляційний суд залишив поза увагою те, що злочин за ч. 2 ст. 286 КК за  формою вини (до настання наслідків) є необережним і закон (ст. 75 КК) не  містить застережень щодо застосування її положень до осіб, які вчинили згадане діяння.
Крім того, згідно з наявними в кримінальному провадженні документами, на  котрі  не зважив апеляційний суд, ОСОБА_7 вперше притягається до  кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на час події злочину був гвардійцем і проходив військову службу (т. 1, а. 148), є учасником бойових дій (т. 1, аркуші 147, 150), офіційно працевлаштований (т. 1, а. 169), не  перебуває на спеціальних обліках, за висновком органу пробації (т. 1, а. 113) його виправлення можливе без обмеження або позбавлення волі, а ризик повторного вчинення кримінального правопорушення - низький. Засуджений визнав провину, щиро розкаявся та добровільно компенсував частину завданої шкоди, ці обставини віднесені місцевим судом до пом`якшуючих покарання, чого не спростував суд апеляційної інстанції.Натомість обставин протилежного змісту не встановлено. Зазначаючи про тяжкість наслідків, апеляційний суд також не  врахував того факту, що матір загиблої ОСОБА_8 - потерпіла ОСОБА_11 заявила про відсутність у неї претензій майнового характеру (т. 1, а. 65) й  не  оспорювала справедливості заходу примусу, обраного судом першої інстанції. 
Разом із тим, здійснюючи апеляційне провадження, суд не зважив на те, що  встановлений місцевим судом іспитовий строк, під час якого засуджений мав довести своє виправлення, минув і в матеріалах справи не міститься відомостей про невиконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків за ст. 76 КК або вчинення правопорушень. Таких даних немає в Єдиному державному реєстрі судових рішень і сторона обвинувачення також не надала. 
Таким чином висновок апеляційного суду про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства невмотивований і не ґрунтується на  матеріалах кримінального провадження. Отже, оспорюваний вирок суперечить ст. 370 КПК.
З огляду на викладене, беручи до уваги наведені позитивні дані про особу ОСОБА_7 , установлені пом`якшуючі обставини, відсутність обтяжуючих, позицію потерпілої сторони, котра наразі не має до засудженого претензій і теж просить не позбавляти його волі, колегія суддів уважає за необхідне на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок апеляційного суду і відповідно до ст.  75 КК звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки та покласти на нього виконання обов`язків, передбачених ч. 1 і п. 1 ч. 3 ст. 76 КК. 
Тому подану захисником касаційну скаргу належить задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Полтавського апеляційного суду від 18 квітня 2024рокустосовно  ОСОБА_7 змінити, на підставі ст. 75 КК звільнити засудженого від відбування призначеного за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки. Відповідно до ст. 76 КК покласти на  ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з  питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або  навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
У решті вирок апеляційного суду залишити без зміни. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                        ОСОБА_12