СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року                                          м. Харків                        Справа № 922/4392/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя  Попков Д.О.
за участю секретаря судового засідання Ламанової А.В.

та представників учасників справи: 
від позивача Батіг В.В.- представник
від відповідача: Коротенко М.М.-представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту   економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2025 року у справі №922/4392/24

за позовом - Управління комунального майна та приватизації Департаменту   економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків

до відповідача Акціонерного товариства "Укрпошта", м. Київ

про стягнення 444'596,84 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Управління комунального майна та приватизації Департаменту   економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків (далі- Позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта», м. Київ (далі - Відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 444’ 596,84 грн, з яких: орендна плата у сумі 392’ 353,08 грн; 3% річних у сумі 13’ 201,80 грн; інфляційні втрати у сумі 39’ 041,96 грн.
Рішенням господарського суду Харківської області від 26.02.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2025 у справі №922/4392/24 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про продовження строку дії Договору на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану відповідно до п. 5 Постанови № 634 та неправильно розтлумачив норми ЦК України та Закону № 157-ІХ, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та стягнення суми коштів орендної плати за фактичне користування Відповідачем нерухомим майном (нежитловими приміщеннями) після 08.07.2022 на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Також просив стягнути з Відповідача на його користь судові витрати, що понесені ним в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10000 грн.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 року у справі №922/4392/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на означене судове рішення, а ухвалою суду від 08.04.2025 розгляд справи призначений на 05.05.2025 о 12:00.
Від Відповідача надійшов відзив, за змістом якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. Зокрема зазначив, що Договір позички діяв до 14.11.2024 до моменту повернення орендованого майна, а тому стягнення коштів, на підставі ст. 1212 ЦК України є безпідставним.
У судовому засіданні 05.05.2025р. представник Позивача підтримував доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції.
Представник Відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
- підписання 12 червня 2019 року сторонами спору меморандуму про взаєморозуміння та співробітництво між Харківською міською радою, ПАТ «Укрпошта» та Благодійною організацією «Благодійний фонд Олександра Грановського», відповідно до якого основною ціллю було співробітництво та консолідація зусиль у напрямку створення належних умов та рівня надання послуг особам з особливими потребами на території міста Харків;
- затвердження рішенням Харківської міської ради № 1623/19 від 19.06.2019 переліку об`єктів, які передаються в безоплатне користування за Договором позички, в тому числі нежитлові приміщення, які підлягають передачі у безоплатне користування Відповідачу строком на 2 роки та 11 місяців.
- укладення 01.08.2019 на підставі вищезазначеного рішення Харківської міської ради між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (надалі – Позивач, позичкодавець) та Акціонерним товариством «Укрпошта» (надалі – Відповідач, користувач) Договору позички №1936 , за умовами п. 1.3. якого Позивач передає Відповідачу майно, зазначене у п. 1.2. Договору у безоплатне користування на умовах, викладених у цьому Договорі строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, для розміщення відділення поштового зв`язку;
- передача нежитлових приміщень Відповідачу відповідно до акту приймання- передачі, який є додатком до Договору.
Як вказує Позивач, сума коштів орендної плати за фактичне користування Відповідачем нерухомим майном (нежитловими приміщеннями) після 08.07.2022 без належних на те правових підстав підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Розмір коштів, які за висновком Позивача безпідставно збережені Відповідачем, визначений Позивачем з розрахунку орендної плати за користування таким майном згідно з Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, та становить 392’ 353,08 грн за період з 09.07.2022 до 14.11.2024.
Також Позивачем на вищезазначену суму нараховано Відповідачу до сплати в порядку статті 625 Цивільного кодексу 3% річних у сумі 3% річних у сумі 13’ 201,80 грн та інфляційні втрати у сумі 39’ 041,96 грн.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
За твердженням Позивача, оскільки рішень про продовження строку дії Договору Харківська міська рада не приймала, то строк дії Договору закінчився 01.07.2022 відповідно до п. 5.1. Договору, і Відповідач відповідно до п. 3.1.7 Договору був зобов`язаний повернути Позивачу передане йому за Договором майно, а отже подальше користування Відповідачем спірним майном відбувалося за відсутності належних правових підстав, що стало підставою звернення останнього до господарського суду з позовною заявою про стягнення безпідставно збережених коштів з орендної плати на підставі ст. 1212 ЦК України та нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що пов`язані із простроченням виконання вищенаведеного зобов`язання.
Відповідач у суді першої інстанції заперечував проти позову, посилаючись на продовження договору позички на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану на підставі п. 5 Постанови КМУ від 27.05.2022 № 634. При цьому, як зазначає Відповідач, Позивач до 24.08.2023 не звертався з вимогою щодо повернення майна та не виставляв рахунки за користування майном тощо. Відповідач вважав, що здійснюючи підтримку засобів масової інформації шляхом розповсюдження періодичних друкованих видань, має право на отримання в оренду комунального майна на тих самих умовах, що й бюджетні установи, тобто зі сплатою оренди в розмірі 1 грн на рік.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність та необґрунтованість за мотивами продовження дії Договору позички № 1936 від 01.08.2019 з підстав, визначених у пункті 5 постанови КМУ №634, що виключає застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, оскільки спірні правовідносини мають договірний характер.
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є незгода Позивача з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що їх не спростовують, виходячи з наступного.
Предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно отриманих грошових коштів за користування майном та нарахованих на неї 3% річних та інфляційних втрат.
Отже предметом доказування є обставини, що підтверджують наявність або відсутність правових підстав користування спірним майном (нежитловими приміщеннями) в світлі приписів ст.1212 Цивільного кодексу України, статті 827 Цивільного кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану».
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Частиною 3 статті 827 ЦК України передбачено, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.
Водночас, глава 58 ЦК України регулює правовідносини, пов`язані з наймом (орендою). Відтак, до Договору позички підлягають застосуванню положення глави 58 ЦК України, а також інших законодавчих актів, якими регулюються питання оренди комунального майна - Господарського кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна».
Оскільки спірний Договір позички укладено щодо нерухомого майна, що знаходиться в комунальній власності, відносини щодо спірного майна регулюються, між іншим, нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», яким керувалися сторони під час укладення Договору (Закон від 10.04.1992 №2269-XII).
Проте, 27.12.2019 набрав чинності Закон України від 03.10.2019 №157-ІХ «Про оренду державного та комунального майна», який введено в дію 01.02.2020, та відповідно до пункту 2 Перехідних положень якого на правовідносини щодо продовження договору оренди після 01.07.2020 поширюється дія саме цього Закону.
Враховуючи те, що спірний Договір було укладено сторонами на термін з 01.08.2019 по 01.07.2022, до спірних правовідносин при вирішенні питання продовження договору оренди підлягають застосуванню норми Закону №157-ІХ. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України, зокрема, Указом від 16.11.2022 №2738-ІХ дію воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб, тобто до 19.02.2023.
Отже, закінчення строку спірного Договору (01.07.2022) припадало на час дії воєнного стану в Україні.
Водночас, у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, Верховною Радою Законом від 01.04.2022 №2181-IX внесено зміни до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №157-ІХ та доповнено пунктом 6-1, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.
На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», яка набрала законної сили 01.06.2022.
Так, у пункті 5 Постанови №634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються. У разі коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування (абзац 6 пункту 5 Постанови №634 від 27.05.2022).
Правовий аналіз наведених нормативних приписів вказаної Постанови дає підстави для висновку, що автоматичне продовження договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, починається з 24.02.2022, за таких умов: - строк дії відповідних договорів завершується у період воєнного стану; - відсутнє повідомлення балансоутримувача, з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, направленого за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди, орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону №157-ІХ.
Отже пунктом 5 Постанови №634 встановлено правило: договори оренди автоматично продовжуються до кінця воєнного стану в країні та ще на 4 місяці і виключеннями з цього правила є лише два випадки: 1) коли балансоутримувач повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження такого договору за 30 календарних днів до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України №157- IX; 2) продовження договору відбулось за результатами аукціону, який було опубліковано до дати набуття чинності Постановою №634, тобто до 01.06.2022 (в такому разі орендар мав право укласти договір оренди з переможцем такого аукціону).
Матеріали справи свідчать, що балансоутримувач не повідомив Відповідачу про непродовження такого договору за 30 календарних днів до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України №157-IX, жодного продовження Договору позички на аукціоні не відбулося, оскільки його взагалі було укладено в позаконкурентному порядку, тобто без проведення аукціону.
Тобто, в даному випадку відсутні обставини, які є виключенням для застосування пункту 5 Постанови №634, а тому Договір позички продовжує свою дію також і в силу положень даної постанови, що спростовує доводи апеляційної скарги про зворотнє.
Дана постанова Кабінету Міністрів України, як акт органу виконавчої влади, є по суті імперативною нормою, яка носить обов`язковий характер для учасників відповідних правовідносин, не зважаючи на її нижчу юридичну силу порівняно з Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.
Аналогічний висновок щодо імперативного характеру постанов органів виконавчої влади міститься у постанові Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.04.2024 у справи №911/1359/22.
З матеріалів справи вбачається, а сторонами не оспорюється той факт, що після набрання законної сили Законом України «Про оренду державного та комунального майна», Позивач не звертався до Відповідача з заявами про розірвання Договору позички або повернення майна.
Крім того, балансоутримувач не повідомляв ані Позивачу, ані Відповідачу про не продовження такого договору за 30 календарних днів до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України № 157-IX. Також жодного продовження договору позички на аукціоні не відбулося.
З моменту вступу в дію вказаного закону 01.02.2020 до моменту подання Позивачем позову до суду пройшло майже п`ять років, а він з моменту закінчення строку, зазначеного в Договорі, та до 24.08.2023 взагалі не зверталося до Відповідача з будь якою вимогою щодо повернення майна та не виставляв рахунки за користування майном тощо.
Лише 24.08.2023 листом №4686 Позивач проінформував Відповідача стосовно необхідності укладення договору оренди через систему Прозорро, у відповідь на що останній підтвердив готовність щодо участі у торгах, проте Позивач будь-яких активних дій з цього приводу не вчиняв.
Таким чином, враховуючи встановлені колегією суддів обставини, зокрема, що визначений в Договорі строк - 01.07.2022 - прийшовся на період дії воєнного стану; а також приписи Постанови №634 від 27.05.2022, у спірних правовідносинах відсутні передумови для припинення договору позички №1936 під час дії воєнного стану з підстав, визначених у пункті 5 вказаної Постанови, оскільки такий Договір вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця.
За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний договір у зазначений Позивачем спірний період стягнення був діючим, оскільки за актом приймання-передачі до Договору, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками, лише 14.11.2024 приміщення були повернуті Відповідачем Позивачу.
Позивач в односторонньому порядку не відмовлявся від договору позички та не зазначав, що договір буде розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.
Отже встановлений судом договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав до застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки Договір позички від 01.08.2019 продовжував діяти до 14.11.2024, і повністю охоплює період, за який Позивачем пред`явлено до стягнення з Відповідача суму коштів ( орендної плати) у розмірі 392’ 353,08 грн за період з 09.07.2022 до 14.11.2024).
Враховуючи відсутність підстав до задоволення безпідставно збережених коштів у розмірі 392’ 353,08 грн, то нараховані на них 3% річних у сумі 13’ 201,80 грн; інфляційні втрати у сумі 39’ 041,96 грн., також не підлягають задоволенню, про що було правомірно зазначено судом першої інстанції.
Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду при ухваленні оспорюваного рішення, які в силу вимог ч. 3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - судовою колегією не встановлено.
На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 26.02.2025 року у справі №922/4392/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Враховуючи відсутність підстав до скасування рішення суду, судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги, у тому числі і заявлені ним судові витрати на правову допомогу, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту  економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2025 року у справі №922/4392/24– залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 26.02.2025 року у справі №922/4392/24 – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Управління комунального майна та приватизації Департаменту  економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано  16.05.2025.

Головуючий суддя                                                                    О.В. Стойка

Суддя                                                                                           О.Є. Медуниця  

Суддя                                                                                           Д.О. Попков