Номер провадження: 22-ц/813/3529/25 
Справа № 946/8295/20
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Жигуліна С.М. 11 лютого 2021 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У грудні 2020 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що свідоцтвом серії НОМЕР_1 , зареєстрованим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису за №292 від 30.06.2007 року, підтверджена реєстрація шлюбу між сторонами. Разом із тим, спільне проживання припинено з лютого 2008 року, намагань для примирення сторони не роблять, у зв`язку із чим ОСОБА_2 просила шлюб розірвати.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.02.2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису за №292 від 30.06.2007 року.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дана справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, у той час як суд мав розглянути її за правилами загального позовного провадження.
Крім того, оскільки ОСОБА_2 після укладання шлюбу прийняла прізвище чоловіка « ОСОБА_3 », то позивач повинна була на протязі одного місяця замінити свій паспорт із прізвищем « ОСОБА_4 » на новий із прізвищем « ОСОБА_3 », чого позивачкою не було зроблено, у зв`язку із чим остання ввела суд в оману, оскільки є неналежним позивачем у справі. На думку апелянта, ОСОБА_2 мала бути позивачем із прізвищем ОСОБА_5 .
Сторони про розгляд справи на 22.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
21 квітня 2025 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтвом серії НОМЕР_1 , зареєстрованим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису за №292 від 30.06.2007 року підтверджена реєстрація шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідач не заперечує той факт, що спільне проживання сторін припинено майже одразу після укладення шлюбу, намагань для примирення сторони не роблять.
ОСОБА_2 має трьох неповнолітніх дітей, які не є дітьми ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що родина фактично розпалався, з 2008 року сторони як сім`я не проживають, не виконують сімейні та подружні обов`язки, не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно зі ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.
Частиною 7 ст. 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
Водночас, у п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.
Системний аналіз наведених положень матеріального та процесуального права дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.
У постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18 зазначено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вивчивши надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість збереження шлюбу, який вже носить формальний характер, оскільки сторони подружні відносини припинили та тривалий час спільного господарства не ведуть, що суперечить правам та інтересам позивача, і вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Згідно ст. 18 ч. 2 п. 3, ст. ст. 51, 56 ч. 3, ст. 110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.
Враховуючи викладене, колегія суддів виходить з того, що добровільність шлюбу – одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
У даному випадку, позивач ОСОБА_2 категорично наполягала на розірванні шлюбу, що передусім свідчить про її сформоване бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його правомірні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що дана справа розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження, хоча суд мав розглянути її за правилами загального позовного провадження.
Колегія суддів зазначає, що п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України встановлено, що малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.
Частиною 4 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження, зокрема, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, щодо спадкування, щодо приватизації державного житлового фонду, щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Таким чином, оскільки предметом спору у даній справі є вимога про розірвання шлюбу, то суд першої інстанції обґрунтовано розглянув її в порядку спрощеного позовного провадження.
Що стосується доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що оскільки ОСОБА_2 після укладання шлюбу прийняла прізвище чоловіка « ОСОБА_3 », то позивач повинна була на протязі одного місяця замінити свій паспорт із прізвищем « ОСОБА_4 » на новий із прізвищем « ОСОБА_3 », чого позивачкою не було зроблено, у зв`язку із чим остання ввела суд в оману, оскільки є неналежним позивачем у справі, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п. 108 Постанови Кабінету Міністрів від 25.03.2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», у разі неподання особою протягом місяця з дати зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації), документів для його обміну за наявності в ДМС відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну відповідної інформації або надходження такої інформації від відділів державної реєстрації актів цивільного стану паспорт, який підлягає обміну, визнається недійсним.
Таким чином, паспорт ОСОБА_2 , який був дійсним станом на 2007 рік - час укладення нею шлюбу із ОСОБА_1 , дійсно мав бути змінений позивачкою на новий, а за відсутності факту зміни - такий паспорт є недійсним.
Однак, у даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що наявний у матеріалах справи паспорт ОСОБА_2 був отриманий нею у 2018 році, тобто через 11 років після укладання шлюбу, даний документ виданий уповноваженою установою - територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС України, є дійсним до 05.12.2028 року, а відтак, правові підстави вважати його недійсним - у суду апеляційної інстанції відсутні.
Крім того, визнання недійсності належного ОСОБА_2 паспорта не є предметом розгляду даної справи, та не належить до компетенції суду апеляційної інстанції.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
                       постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 19 травня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе