справа № 755/19520/23
провадження № 22-ц/824/8500/2025
головуючий у суді І інстанції Яровенко Н.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         29 квітня 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 лютого 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2023 року ТОВ «УМ Факторинг» звернулося до суду з позовом, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 2933525 в розмірі 102 925 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 2 684 грн судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за вказаними договорами позивачем набуто право вимоги до боржника ОСОБА_1 , відповідно до укладених з попередніми кредиторами Договорів факторингу. Однак, відповідач в порушення умов даних договорів свої боргові зобов`язання не виконав, не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг», ні на рахунки попередніх кредиторів. У зв`язку з цим, у позивача, як нового кредитора, виникло право на стягнення вказаних вище сум заборгованості в судовому порядку.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 5 лютого 2025 року позов ТОВ «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість за сумою кредиту в сумі 12 700 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість за відсотками в сумі 12 700 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» понесені судові витрати по оплаті судового збору 660,27 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.
Не погоджуючись із указаним рішенням представник ТОВ «УМ Факторинг» - Калачик В.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», на який посилається суд першої інстанції, втратив чинність на підставі Закону № 1953-ІХ від 14 грудня 2021 року.
Звертає увагу, що суд дійшовши вірного висновку про те, що кредитний договір є платним й ця плата прописана в договорі й складає 1,99% в день від суми кредиту, що позивач має право на одержання відсотків ухвалив рішення, яким зменшив відсотки за користування кредитом на свій розсуд.
Вважає посилання суду першої інстанції на положення п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» безпідставним з тієї причини, що цей Закон застосовується до спорів, що виникли з кредитних правовідносин, лише у тому випадку, якщо основою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типових процентних ставках, валютних скидках і так далі, передуючих укладенню договору. Звертає увагу, щокредитний договір, який був підписаний відповідачем містить п.9.9, який вказує, що підписавши кредитний договір позичальник підтверджує,що він ознайомлений з усіма умовами кредитного договору й вони йому зрозумілі.
Також вказує, що п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» регулює встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, однак позивачем не стягується компенсація з відповідача, стягуються лише проценти за користування кредитом. 
Звертає увагу, що питання прав споживачів чи посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» не ставилося ні позивачем у позовній заяві ні відповідачем у своїй позиції щодо позовних вимог.Застосувавши цю норму права суд вийшов за межі позовної заяви та межі матеріалів справи, чим порушив приписи ЦПК України.
Вважає, що визнавши позивача кредитором стосовно відповідача, суд самовільно та безпідставно обмежив права позивача, які він отримав від первісного кредитора, стосовно нарахування та стягнення відсотків з відповідача.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні представник позивача ТОВ «УМ Факторинг» - Макєєв В.М. просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про розгляд справи, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається із апеляційної скарги рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 лютого 2025 року оскаржується лише в частині стягнення відсотків, а тому рішення в частині решти позовних вимог, а саме стягнення заборгованості за тілом кредиту апеляційним судом не переглядається.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за даним кредитним договором у розмірі 12 700 грн.
Водночас наведені за змістом позовної заяви доводи позивача стосовно розміру заборгованості за відсотками в сумі 90 224,61 грн, суд першої інстанції відхилив та при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідача та врахувавши інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважав за необхідне зменшити розмір відсотків до розміру 100 % від суми заборгованості по кредиту, а саме до 12 700 грн.
Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками користування кредитом. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 13 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 29-33525, який був підписаний відповідачем електронним підписом 13 лютого 2022 року о 11:01:19, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію» і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. За умовами договору відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12 700 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, наданої позичальником.
Кредитні кошти надано на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (п. 1.2.).
Строк кредиту 357 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 17 днів (п. 1.3.).
За користування кредитом стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору (п. 1.4.1.).
Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною процентною ставкою 102 924,61 грн (п. п. 1.6, 1.6.1).
Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (п. 3.1).
Відповідно до п. 2.1 - 2.5 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту; сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього договору; кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) реквізитами, згідно з п. 2.1. договору; кредит вважається погашеним в день отримання Товариством коштів в погашення заборгованості за кредитом.
Відповідно до п. 4.1 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного п. 4.3 Договору.
Відповідно до п. 4.4 договору у разі затримання клієнтом сплати процентів та/або частини кредиту (якщо таке повернення (виплата) частини кредиту передбачено Графіком платежів) щонайменше на один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі.
Кредитний договір підписано позичальником електронним підписом Р274 13 лютого 2022 року о 11:01:19 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (розділ 10).
Стороною відповідача не спростовано та не заперечується обставина укладення кредитного договору, що підписаний електронним підписом та отримання кредитних коштів.
Як вбачається зі змісту відзиву на позов та заперечень щодо відповіді на відзив, відповідач не погоджується із позовом з підстав нарахування відсотків за 357 днів, а не за 30. В той же час, відповідачкою не надано її примірника договору, у якому встановлено строк кредиту 30 днів. Тому її заперечення з цього приводу є недоведеними, що правильно встановлено судом в оскаржуваному рішенні.
Судом першої інстанції також встановлено, що процедура оформлення кредитного договору не була порушена.
Стороною відповідача апеляційної скарги в частині незгоди з відповідними мотивами рішення суду першої інстанції не подано.
Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 14 квітня 2023 року, ОСОБА_1 проінформована про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого кредиту підписано позичальником електронним підписом 13 лютого 2022 року об 11:00:37.
Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 має заборгованість за договором № 2933525 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 13 лютого 2022 року в розмірі 102 924,61 грн, з яких: 12 700 грн сума кредиту (тіло кредиту) та 90 224,61 грн сума заборгованості за відсотками із розрахунку 357 днів х 1,99 % в день.
Встановлено, що інформаційною довідкою від 18 серпня 2023 року № 2643, наданою для ТОВ «Лінеура Україна» підтверджується, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Для цього підприємство внесене в державний реєстр фінансових установ (свідоцтво серія ФК №342 від 2 жовтня 2012 року) та отримало ліцензію Національного банка України №3 від 11 листопада 2013 року. Між «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» укладено договір на переказ коштів ФК-19/03-01 від 12 березня 2019 року. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 13 лютого 2022 року 11:03:04 на суму 12 700 грн, маска картки НОМЕР_1 .
Відповідно до інформації, наданої ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на виконання ухвали суду від 22 грудня 2023 року, на рахунок ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , було зараховано 13 лютого 2022 року грошові кошти у сумі 12 700 грн.
26 липня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу № 27072023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «УМ Факторинг» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «УМ Факторинг» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
Відповідно до витягу з Реєстру прав вимог №1 від 26 липня 2023 року додатку №1 до договору факторингу №27072023 від 26 липня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «УМ Факторинг» право вимоги заборгованостей до боржників позичальників ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі, до ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , номер кредитного договору 2933525.
24 серпня 2023 року ТОВ «УМ Факторинг» здійснило оплату ТОВ «Лінеура Україна» за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу № 27072023 від 26 липня 2023 року, про що свідчить платіжна інструкція № 302 від 24 серпня 2023 року.
Як встановлено судом першої інстанції та не оскаржується сторонами в цій частині, всупереч умов укладеного кредитного договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим, у неї виникла заборгованість.
Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення 90 224,61 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції вважав за необхідне зменшити розмір відсотків до розміру 100 % від суми заборгованості по кредиту, а саме до 12 700 грн встановивши співрозмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідача та врахувавши інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Проте, з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного погодитись не може, виходячи з наступного.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є новим кредитором за електронним договором споживчого кредитування від 13 лютого 2022 року № 2933525. До позивача, як нового кредитора, з 26 липня 2023 року на підставі договору факторингу перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повного чи часткового повернення відповідачкою 12 700 грн кредитних коштів, з яких позивач здійснив розрахунок суми боргу по процентам в сумі 90 224,61 грн у межах строку дії договору, виходячи з процентної ставки 1,99 % на день за 357 днів.
Розмір заборгованості за кредитним договором відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Колегія апеляційного суду визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції відносно того, що нарахований позивачем розмір відсотків є несправедливим. Заборгованість відповідача за кредитом становить 12 700 грн. При цьому, розмір заборгованості за встановленими договірними відсотками за користування кредитом складає 90 224,61 грн, яка хоч і перевищує розмір боргу, однак вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у відповідному договорі. Аналогічного висновку дійшов суд касаційної інстанції у постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19.
З наданих позивачем документів вбачається, що позичальника повідомлено, що у разі надання позичальнику кредиту, останній за договором споживчого кредитування зобов`язаний буде сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких було визначено в договорі та паспорті споживчого кредиту, з яким відповідач ознайомилася та без будь яких заперечень підписала. 
Крім того, позичальника повідомлено, що орієнтована загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складатиме 102 924,61 грн та включає в себе суму кредиту, проценти за користування кредитом та комісію.
Таким чином, позичальника повідомлено про загальні витрати, які будуть понесені ним у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які зобов`язані будуть повернуті позичальником разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою позичальнику у кредит.
Колегія суддів звертає увагу, що проценти за користування кредитом нараховано відповідно до ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України, а відтак такі не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому є помилковим посилання суду першої інстанції на п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації(понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Крім цього, паспорт споживчого кредиту надається позичальнику до укладення кредитного договору, метою є повідомлення позичальника про умови надання кредиту у відповідній установі, у разі непогодження позичальника із викладеними у ньому умовами, останній має право відмовитися від отримання відповідної фінансової послуги.
На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до позикодавця із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилася зі всіма умовами такого договору.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення боргу по процентам за користування кредитом.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції власних розрахунків заборгованості не надав, отже належними та допустимими доказами не спростував розмір боргу за кредитом.
Зокрема, як вбачається із заперечень, відповідач взагалі не доводить повернення коштів ні частково, ні в повному обсязі.
Тому є обґрунтований розрахунок позивача щодо наявності підстав для стягнення отриманої позичальником суми основного боргу так і процентів за користування кредитом.
Разом з тим, помилковим є застосування судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні до спірних правовідносин правового висновку, висловленого ВПВС у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, оскільки такі висновки стосуються можливості судом зменшити розмір неустойки, штрафу та процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України.
У справі, що є предметом цього спору, позивач не просив стягнення процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України.
Предметом дослідження у цьому апеляційному провадженні є стягнення договірних відсотків, передбачених ст. 1048 ЦК України. Тому, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із положень ст.ст. 536, 1048, 1056-1 ЦК України.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 82800 грн підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684 грн (а.с. 23), а також сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн, що в загальному становить 6 710 грн.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та стягнення судових витрат не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному наданні оцінці доказів та тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині відповідно до ст. 376 ЦПК України.
 
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 лютого 2025 року в частині стягнення заборгованості за відсотками та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (код ЄДРПОУ 40274286) заборгованість за відсотками за кредитним договором № 2933525 від 13 лютого 2022 року у розмірі 90 224 (дев`яносто тисяч двісті двадцять чотири) грн 61 коп. та судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 6 710 (шість тисяч сімсот десять) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба