ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року 
м. Київ

справа № 300/5432/23
адміністративне провадження № К/990/13140/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Тацій Л.В.,  Стрелець Т.Г., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №300/5432/23
за позовом  ОСОБА_1 
до Перегінської селищної ради
про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року (головуючий суддя: Чуприна О.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року (колегія у складі: головуючого судді Курильця А.Р., суддів: Мікули О.І., Ніколіна В.В.), -
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Перегінської селищної ради (далі - відповідач, Рада), у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Ради від 01 червня 2023 року №596-34/2023; зобов`язати повторно розглянути звернення щодо затвердження технічної документації із землеустрою, встановлення меж земельних ділянок в натурі і передачі у власність земельної ділянки загальною площею 0,0826 га.
2. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказував, що рішенням Ради від 29 жовтня 2017 року йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Позивачем було виготовлено таку технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із наступним присвоєнням кадастрового номера земельної ділянки 2624886701:01:006:0189, у зв`язку із чим ОСОБА_1 у січні 2022 року звернувся до відповідача із заявою щодо затвердження такої технічної документації із землеустрою, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , в тому числі земельної ділянки площею 0,0157 га, яка використовується як проїзд до домогосподарства та як розворотний майданчик. На таке своє звернення позивач відповіді Ради не отримав, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року у справі №300/2180/22, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправними дії Ради щодо розгляду заяви від 20 січня 2022 року; зобов`язано Раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо затвердження технічної документації із землеустрою, встановлення меж земельних ділянок в натурі та передачі земельної ділянки у власність.
На виконання рішення суду у справі №300/2180/22 Рада прийняла рішення від 01 червня 2023 року №596-34/2023, яким відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі її у власність ОСОБА_1 на підставі пункту «а» частини четвертої статті 83, частини восьмої статті 186 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у зв`язку із тим, що при розробленні технічної документації із землеустрою в межі земельної ділянки включені землі загального користування, орієнтованою площею 0,0157 га, а саме: проїзд до земель сільськогосподарського призначення та заїзд до земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Таке рішення Ради позивач вважає неправомірним й таким, що порушує його право на набуття права власності на земельну ділянку на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної йому земельної частки (паю).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
4. Ухвалюючи такі рішенні, суди виходили з того, що землі загального користування населених пунктів відповідно до вимог статті 83 ЗК України не можуть передаватися у приватну власність. Натомість у ході розгляду справи встановлено, що до складу земельної ділянки площею 0,0826 га в АДРЕСА_1 входить частина земельної ділянки площею 0,0157 га, яка є землею загального користування (проїздом). Тому відповідач, виявивши такі обставини, цілком обґрунтовано, керуючись при цьому положеннями пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України, застосував наслідки, визначені частиною сьомою статті 186 ЗК України, й за наявності правових підстав відмовив ОСОБА_1 у погодженні та затвердженні документації із землеустрою у зв`язку із невідповідністю її положенням законодавства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач, вказуючи на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а справу направити за підсудністю до суду загальної юрисдикції.
6. По суті доводи касаційної скарги зводяться до тверджень позивача про ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій із порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), так як, на його переконання, у даній справі наявний спір, який має приватноправовий характер (спір про право) і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таку свою позицію ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою з рішенням відповідача про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , в тому числі земельної ділянки площею 0,0157 га, яка використовується як проїзд до домогосподарства та як розворотний майданчик. Натомість, протягом вже більше ніж дванадцяти років існує спір між сторонами щодо права Ясенської сільської ради передати ОСОБА_1 у приватну власність, у складі земельної ділянки площею 0,0826 га для будівництва обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1 , у тому числі земельну ділянку площею 0,0157 га, яка використовується як проїзд та розворотний майданчик до домогосподарств позивача та інших осіб. З цього приводу на розгляді у судах загальної юрисдикції різних інстанцій знаходилося та наразі знаходиться велика кількість справ. Як наслідок, вважає, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру, тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, на що суди попередніх інстанцій не звернули увагу. До того ж, суд першої інстанції безпідставно відніс дану справу до справ незначної складності і розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.
Крім того, вказує й на те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно встановили фактичні обставини у справі, зокрема не урахували, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у подальшому позивач, як його спадкоємець, правомірно володіють та користуються земельною ділянкою площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Висновки судів про неправомірне включення до складу земельної ділянки площею 0,0826 га розворотного майданчика площею 0,0157 га не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, оскільки рішенням сесії Ясенської сільської ради від 13 травня 2013 року скасований пункт 18 рішення сесії Ясенської сільської ради від 12 листопада 2006 року про віднесення до громадської дороги та розворотного майданчику земельної ділянки розміром 11,00 м х 14,00 м як такого, що прийняте з порушенням вимог статті 14 Конституції України та статей 149, 154 ЗК України. Ці обставини також були встановлені колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №350/366/17.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
7. 05 квітня 2024 року в автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано вказану касаційну скаргу.
8. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 квітня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Стрелець Т.Г., Тацій Л.В.
9. Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за означеною касаційною скаргою.
10. Відповідач своїм правом на подання відзиву на касаційну на скористався.
11. Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12. Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Ради сьомого демократичного скликання (15 сесія) від 29 жовтня 2017 року надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
13. ОСОБА_1 виготовлено відповідну технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із наступним присвоєнням кадастрового номера земельної ділянки 2624886701:01:006:0189.
14. Позивач повторно звернувся до Ради із заявою від 20 січня 2022 року щодо затвердження такої технічної документації із землеустрою, однак на вказане звернення відповіді не отримав, у зв`язку з чим звернувся до суду.
15. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року у справі №300/2180/22, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправними дії Ради щодо розгляду заяви від 20 січня 2022 року; зобов`язано Раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо затвердження технічної документації із землеустрою, встановлення меж земельних ділянок в натурі та передачі земельної ділянки у власність.
16. На виконання рішення суду у справі №300/2180/22 Рада прийняла рішення від 01 червня 2023 року №596-34/2023, яким відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі її у власність ОСОБА_1 на підставі пункту «а» частини четвертої статті 83, частини восьмої статті 186 ЗК України у зв`язку із тим, що при розробленні технічної документації із землеустрою в межі земельної ділянки включені землі загального користування, орієнтовною площею 0,0157 га, а саме: проїзд до земель сільськогосподарського призначення та заїзд до земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
17. Не погоджуючись із таким рішенням Ради, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
18. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального права у спірних правовідносинах й дотримання процесуальних норм, виходить з наступного.
19. У відповідності з положеннями частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20. Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
21. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
22. За змістом статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
23. Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
24. За приписами частин першої та третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
25. Як установлено частиною першою статті 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.
26. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову (частина друга статті 118 ЗК України).
27. Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
28. Відповідно до статті 20 Закону України «Про землеустрій» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема, встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).
29. Воложеннями статті 25 Закону України «Про землеустрій» установлено, що документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною.
Одним із видів документації із землеустрою є, зокрема технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
30. Статтею 30 цього ж Закону передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому ЗК України, цим Законом.
31. Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки.
32. Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою визначено положеннями статті 186 ЗК України.
33. Пунктом п`ятим частини п`ятої статті 186 ЗК України визначено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - рішенням таких органів; в інших випадках - власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, - землекористувачем;
34. Приписами ж частин сьомої, восьмої та десятої вказаної статті ЗК України установлено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим.
Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.
35. У свою чергу, за правилами статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
36. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
37. За змістом частин першої, третьої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
38. План зонування території розробляється у складі генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон (частина перша статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
39. Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою, зокрема щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Такими підставами можуть бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
40. У зв`язку із наведеним слід зазначити, що у відповідності до частин першої та другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
41. Частиною ж четвертою статті 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (підпункт а).
42. У справі, що розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що до складу земельної ділянки площею 0,0826 га в АДРЕСА_1 , із проханням про затвердження технічної документації із землеустрою щодо якої звернувся позивач до органу місцевого самоврядування, входить частина земельної ділянки площею 0,0157 га, яка є землею загального користування (проїздом) згідно вимог містобудівної документації (у тому числі генерального плану села Ясень 1981 року). Як наслідок, визнав, що, приймаючи оспорюване рішення від 01 червня 2023 року №596-34/2023 про відмову з цих підстав у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі її у власність ОСОБА_1 , Рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
43. Водночас, звертаючись до суду, а також під час судового розгляду позивач стверджував, що за наслідками розгляду протесту прокурора Рожнятівського району рішенням сесії Ясенської сільської ради від 13 травня 2012 року скасовано пункт 18 рішення цієї ж Ради від 12 листопада 2006 року такого змісту: «Дорогу, яка веде до господарств ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , визнати громадською, спірну земельну ділянку визнати громадською - шириною 11 м, довжиною 14 м, площею 150 кв. м, що використовується для під`їзду до присадибних ділянок громадян і для розвороту транспорту» як такий, що прийнятий з порушенням вимог статті 14 Конституції України, статей 149, 154 ЗК України.
44. Обґрунтовуючи свою позицію, посилався позивач й на те, що на ненадання оцінки обставинам скасування Радою свого рішення про віднесення спірної ділянки до земель загального користування комунальної власності й на порушення у зв`язку із цим судами норм процесуального права було звернуто увагу і колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №350/366/17, предметом розгляду у якій було рішення Ясенської сільської ради від 11 вересня 2014 року про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1 , яким сільська рада включила в площу такої земельної ділянки майданчик для розвороту транспорту.
45. Проте судові рішення, які переглядаються, не містять жодного аналізу та оцінки викладених у позовній заяві та в подальшому в апеляційній скарзі аргументів позивача, які, на його думку, доводять відповідність документації із землеустрою вимогам законодавства та містобудівній документації, а тому висновок останніх про обґрунтованість відмови органу місцевого самоврядування у затвердженні документації із землеустрою не можна визнати повним, всебічним та обґрунтованим.
46. У ході розгляду справи суди продемонстрували формальний підхід до з`ясування фактичних обставин справи й не навели обґрунтованих аргументів, які б спростовували наведені обставини скасування Радою свого рішення про віднесення спірної ділянки площею 0,0157 га до земель загального користування комунальної власності, та, як наслідок, не перевірили у зв`язку із цим актуальності поданих відповідачем на наявних в матеріалах справи графічних матеріалів із містобудівної документації села Ясень Рожнятівського району Івано-Франківського області, які взяли до уваги та на основі яких побудували свої висновки по суті спору.
47. Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
48. Гарантію справедливого судового розгляду є мотивована оцінка кожного важливого аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
49. Неповне з`ясування всіх обставин, які мають суттєве значення у справі, не дають підстав дійти висновку щодо дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні даного спору. Як наслідок, унеможливлють формулювання Верховним Судом правового висновку щодо питання застосування конкретної норми (норм) матеріального права у подібних правовідносинах, а також констатування судової помилки при застосуванні відповідної норми (норм) права чи відсутності такої.
50. Установивши передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд позбавлений можливості прийняти нове судове рішення, оскільки відповідно до частини другої статті 341 КАС України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним. Усунення вказаних недоліків можливе лише у разі відновлення судового розгляду справи судом першої інстанції.
51. Стосовно ж посилань позивача на непідсудність справи адміністративному суду, варто зазначити, що згідно з абзацом 10 частини третьої статті 353 КАС України судове рішення не підлягає скасуванню з підстави, визначеної пунктом 7 цієї частини (судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25 - 28 цього Кодексу), якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
52. Як вбачається з матеріалів справи, до стадії касаційного провадження ОСОБА_1 не заявляв про непідсудність справи і в касаційній скарзі не зазначив жодних причин, які перешкоджали йому це зробити. Отже, відповідні посилання позивача на порушення судами предметної підсудності щодо розгляду цієї справи є безпідставними й не оцінюються Верховним Судом як такі.
53. Щодо доводів касаційної скарги про помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності, то колегія суддів зазначає наступне.
54. Відповідно до статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. 
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
55. Справи, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, визначені у частині четвертій статті 257 КАС України, з якою кореспондується норма частини першої статті 263 цього Кодексу.
56. Положеннями частини четвертої статті 12 КАС України передбачено справи, спори у яких розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження 
57. З огляду на предмет даного спору ця справа не належить до тих, які повинні розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження, а тому з урахуванням характеру правовідносин, складності справи суд першої інстанції у межах наданого йому законом розсуду вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження і Верховний Суд не вбачає у цій справі порушення вищенаведених норм процесуального законодавства, а тому відхиляє відповідні доводи позивача, викладені у касаційній скарзі.
58. За правилами частин першої, другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
59. Пунктом другим частини першої статті 349 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
60. Враховуючи, що в силу вимог процесуального закону допущені порушення не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, рішення судів першої та апеляційної інстанцій на підставі статті 353 КАС України підлягають скасуванню, а справа, - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, в ході проведення якого необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року скасувати.
Справу №300/5432/23 направити на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | С.Г. Стеценко Л.В. Тацій   Т.Г. Стрелець