Справа № 127/41007/24
Провадження № 22-ц/801/1059/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року	Справа № 127/41007/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.
Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК»
на рішення (заочне) Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення (заочне) ухвалив суддя Сичук М. М.
Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Вінниця 
Повний текст рішення складено 20 лютого 2025 року,

Встановив:
У грудні 2024 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2522913-023 від 16 листопада 2021 року у розмірі 161 106,63 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 16 листопада 2021 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір про надання споживчого кредиту № 2522913-023.
ОСОБА_1 16 листопада 2021 року надано кредит у розмірі 104 900 грн. шляхом перерахування на його поточний рахунок коштів у гривні № НОМЕР_1 , строком на 60 місяців, із сплатою 0,01% річних від суми боргу за договором та комісією за обслуговування кредиту у розмірі 4,9% щомісячно. Кредит надавався безготівковим шляхом, а відповідач зобов`язався щомісяця в строки, визначені договором, здійснювати погашення суми заборгованості, нараховані проценти та інші платежі передбачені договором.
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором належно не виконав, як наслідок утворилась заборгованість, яка на 26 листопада 2024 року становить 161 106,63 грн., з яких 63 783,98 грн. заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 4,93 грн. - заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена); 97 317,72 грн. – заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена).
Суму заборгованості, а також понесені судові витрати позивач АТ «ТАСКОМБАНК» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 .
Рішенням (заочним) Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року позов АТ «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 63 788,91 грн. 
В задоволенні інших вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» витрати по сплаті судового збору в сумі 967,04 грн. 
В апеляційній скарзі АТ «ТАСКОМБАНК» просить рішення суду скасувати в частині відмови в стягненні комісії за кредитним договором в сумі 97 317,72 грн., та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовільнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не взято до уваги, що банк самостійно встановлює процентну ставку та комісійну винагороду за надані послуги. Підписанням заяв-договорів, позичальник підтвердив, що він безпосередньо ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію визначену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». А тому, щомісячна комісія за обслуговування кредиту передбачена кредитним договором, який підписано сторонами, підлягає стягненню з відповідача на корись позивача. 
При цьому, відповідач сплачував протягом певного періоду платежі передбачені кредитним договором, в тому числі і комісію за обслуговування кредиту, підтверджуючи тим самим наявність між сторонами договірних правовідносин.
Відповідач ОСОБА_1 у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надав. 
У судове засідання представник позивача АТ «ТАСКОМБАНК» і відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційний перегляд справи здійснюється в межах вимог апеляційної скарги – а саме, в частині відмови у стягненні заборгованості за комісією (у тому числі простроченої) на суму 97 317,72 грн. У решті – щодо задоволених позовних вимог та правильно встановлених обставин справи, рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду, оскільки учасниками справи в цій частині не оскаржено.
Судом встановлено, що 16 листопада 2021 року між АТ«ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір про надання споживчого кредиту № 2522913-023 (а. с. 45-47).
ОСОБА_1 16 листопада 2021 року надано кредит у розмірі 104 900 грн., шляхом перерахування на його поточний рахунок у гривні № НОМЕР_1 , строком на 60 місяців, із сплатою 0,01% річних від суми боргу за договором та комісією за обслуговування кредиту у розмірі 4.9% щомісячно. Кредит наданий безготівковим шляхом.
Відповідач зобов`язався щомісяця в строки визначені договором здійснювати погашення суми заборгованості, нараховані проценти та інші платежі передбачені договором (а. с. 48-49).
Згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки – 0,01 % річних за користування кредитом, комісію в розмірі 4,9 % щомісячно та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах передбачених договором.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у встановленому заявою - договором розмірі (а. с. 8 на звороті).
На підтвердження факту укладення заяви - договору, банком надано копію заяви - договору про надання споживчого кредиту від 16 листопада 2021 року (а. с. 45-47); паспорт споживчого кредиту за продуктом «Зручна готівка Максимум» (а. с. 50); виписку по особовим рахункам кредитного договору 2522913-023, що підтверджує факт нарахування відповідачу кредитних коштів, а також часткове виконання ним умов договору (а. с. 7-41); розрахунок заборгованості станом на 26 листопада 2024 року, який становить 161 106,63 грн., з яких 63 783,98 грн. – заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 4,93 грн. - заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена); 97 317,72 грн. – заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена) (а. с. 55). 
Задовольняючи позовні вимоги частково та відмовляючи у стягненні заборгованості по комісії, суд першої інстанції вважав, що банк провів розрахунок заборгованості відповідача, включивши суми сплачені в рахунок погашення комісійних, при цьому не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і їх погодження зі споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(частина перша ст. 2 ЦПК України).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21).
У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначено, що згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні «за обслуговування кредиту», передбачена в п. 1.4 заяви-договору про надання споживчого кредиту № 2522913-023 від 16 листопада 2021 року та зазначена в додатку 1 кредитного договору «Графік платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит № № 2522913-023 від 16/11/2021» (колонка 7 графіка). Розмір комісії «за обслуговування кредитної заборгованості» складає з 10 грудня 2021 року по 10 листопада 2026 року по 5140,10 грн. щомісячно (а. с. 48-49).
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.4 заяви-договору про надання споживчого кредиту № 2522913-023 від 16 листопада 2021 року, щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Подібні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
Викладеним вище, доводи апеляційної скарги спростовуються повністю. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
На переконання апеляційного суду, позивач АТ «ТАСКОМБАНК» не довів факту надання відповідачу ОСОБА_1 додаткових послуг з обслуговування кредиту, за які може бути стягнута окрема плата (комісія). При цьому дії банку, пов`язані з веденням кредитної лінії чи касово-розрахунковим обслуговуванням, не можуть розглядатися як «додаткові послуги», оскільки є невід`ємною складовою банківського обслуговування, що здійснюється з ініціативи банку для забезпечення належної якості надання фінансових послуг та їх зворотності.
Банк дійсно може самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, однак лише у випадках коли це не суперечить чинному законодавству. При цьому щомісячна комісія за обслуговування кредиту не є процентами за користування кредитними коштами та не може використовуватися як механізм подвійного стягнення плати за кредит.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки апеляційна скарга АТ «ТАСКОМБАНК» задоволенню не підлягає, понесені банком в суді апеляційної інстанції судові витрати слід залишити за ним.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.
Рішення (заочне) Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складений 30 квітня 2025 року