УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2025 року
м. Київ
справа № 754/2647/18
провадження № 61-5594ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Завойка Дмитра Івановича, на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 05 березня 2025 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року 
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12 червня 2013 року у розмірі 660 711,04 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 607,00 грн.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року 
у задоволенні клопотання представника  ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І., про визнання причин пропуску процесуального строку поважними та поновлення даного строку відмовлено.
Заяву представника  ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І., про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
про стягнення боргу залишено без задоволення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 рокуклопотання представника  ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І., про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено  ОСОБА_1 сплату судового збору 
за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі. Поновлено  ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І., 
на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року 
у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І., на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва 
від 20 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
про стягнення боргу закрито.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до статті 126 
ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд першої інстанції зазначених вимог не врахував та не залишив відповідну заяву без розгляду. На думку суду ОСОБА_1 звернувся 
з апеляційною скаргою на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року, однак, оскільки йому було відмовлено у поновленні процесуального строку у перегляді заочного рішення, то він мав би оскаржувати саме відмову у поновленні процесуального строку відповідно до статті 353 
ЦПК України, а не заочне рішення.
У квітні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Завойко Д. І., 
із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 
2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відповідач має єдину можливість на оскарження цього заочного рішення у загальному порядку, тобто шляхом подання апеляційної скарги на заочне рішення. Зазначає, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року було відмовлено йому 
у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення і одночасно залишено заяву про перегляд заочного рішення без розгляду. Окремої ухвали про відмову у поновленні пропущеного процесуального строку суд першої інстанції 
не постановив, тому вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність оскарження ухвали у частині відмови у поновленні пропущеного процесуального строку. Вказує, що зі змісту статті 362 ЦПК України, якою врегульований вичерпний перелік підстав для закриття апеляційного провадження, не вбачається такої підстави для закриття апеляційного провадження, як невірне застосування статті 353 ЦПК України.
Касаційна скарга подана до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження, проте у клопотанні, заявник просить його поновити, посилаючись на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст ухвали Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року було складено 14 березня 2025 року та 02 квітня 2025 року надіслано до електронного кабінета у системі «Електронний суд». 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Ураховуючи наведені заявником обставини, а також те, що за інформацією, яка міститься на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, повний текст ухвали Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року було зареєстровано 18 квітня 2025 року, а оприлюднено 21 квітня 2025 року, Верховний Суд вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, 
а тому його слід поновити.
Перевіривши доводи касаційної скарги представника  ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І., у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.
Копію заочного рішення направлено на адресу відповідача листом від 01 серпня 2018 року.
У заяві про поновлення строку на перегляд заочного рішення представник відповідача просив суд вважати дату ознайомлення його з матеріалами справи 
07 серпня 2024 року, датою отримання копії заочного рішення.
Відмовляючи у поновленні строку на перегляд заочного рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач був обізнаним з ухваленим судом заочним рішенням з 19 лютого 2024 року, а тому не вбачав поважних причин для поновлення пропущеного відповідачем строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Частиною першою статті 127 ЦПК України, передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до частини третьої статті 127 ЦПК України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.
Згідно з частиною четвертою статті 127 ЦПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
У разі подання такої заяви учасником справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду, пропущений строк поновлюється судом на підставі частини третьої статті 284 ЦПК України. В решті випадків строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлено у разі його пропуску 
з інших поважних причин (частина четверта статті 127 ЦПК України).
Відповідно до частини сьомої статті 127 ЦПК України про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася 
із відповідною заявою.
Згідно зі частиною першою та другою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції 
не врахував положення статті 126 ЦПК України та не залишив відповідну заяву 
без розгляду.
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій, оскільки ОСОБА_1 було відмовлено у поновленні процесуального строку у перегляді заочного рішення, а наслідком цього є залишення заяви без розгляду, тому він мав би оскаржити в апеляційному порядку саме цю ухвалу, а не заочне рішення.
Посилання касаційної скарги на те, що районний суд не залишив заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, а залишив без задоволення, не змінює суті вирішеної районним судом процесуальної дії, а саме залишити заяву без розгляду, та як не поновлено процесуальний строк на перегляд заочного рішення.
Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, зводяться 
до власного тлумачення норм процесуального права та до незгоди з судовим рішенням, висновку суду не спростовують, на їх законність та обґрунтованість 
не впливають, не можуть бути підставою для його скасування.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотанняпредставника ОСОБА_1 - адвоката 
Завойка Дмитра Івановича, про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновитипредставнику ОСОБА_1 - адвокату 
Завойку Дмитру Івановичу, строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Завойка Дмитра Івановича, на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року за заявою 
ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                              Д. Д. Луспеник
                                                                                                                    Б. І. Гулько
                                                                                                                    Г. В. Коломієць