ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року 
м. Київ

справа № 580/9536/23
адміністративне провадження № К/990/14861/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Рибачука А.І.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 580/9536/23
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 (суддя Трофімова Л. В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 (головуючий суддя Коротких А. Ю., судді Сорочко Є. О., Чаку Є. В.),
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - ГУ ПФУ в Черкаській області, Управління, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 інфляційного збільшення заборгованості та 3% річних у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі № 580/647/20;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області з 20.07.2023 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення заборгованості у сумі 75 665,35 грн та 3 проценти річних у сумі 14 123,99 грн у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі № 580/647/20.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі № 580/647/20 зобов`язано Управління нарахувати з 01.01.2020 призначену ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції станом на час призначення пенсії) у розмірі 90 % від розміру заробітної плати, вказаної у довідці Прокуратури Черкаської області від 25.06.2020 № 18-462 вих-20 без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії за період з 01.01.2020. 
На виконання цього судового рішення за період з 01.01.2020 до 31.08.2020 у липні 2023 року позивачу виплачені кошти в сумі 146 868,40 грн на картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». 
28.08.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату інфляційного збільшення заборгованості та 3% річних за період затримки виплати перерахованої пенсії (з 01.01.2020 до 20.07.2023), проте відповідач листом від 28.09.2023 відмовив у нарахуванні інфляційних виплат та 3% річних. 
Своє право на виплату компенсації за період затримки виплати перерахованої пенсії позивач обґрунтував посиланням на норми статті 625 Цивільного кодексу України та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 26.12.2023, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024, у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ГУ ПФУ в Черкаській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому положення статей 549 та 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин. 
Такий висновок суди зробили з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570, від    08.02.2018 у справі № 826/22867/15.
Крім того суди попередніх інстанцій урахували висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц), відповідно до якого: приписи статті    625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
За висновком судів, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи статті 625 ЦК України, оскільки право на спеціальні пенсії прокурори мають згідно із Законом України «Про прокуратуру».
Суди першої та апеляційної інстанцій взяли до уваги, що між сторонами спору ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Черкаській області відсутні договірні зобов`язання цивільно-правового характеру.
Суди виснували про: 
відсутність статусу кредитора і боржника та цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень - суб`єктом публічної адміністрації, та відсутність порушення з боку відповідача у формі умисного протиправного користування коштами позивача, що спричинило б збитки;
відсутність вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними; 
в Управління не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в розумінні частини першої статті 1, статті 11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, тому відповідач не є боржником і як позабюджетний публічний фонд не може бути особою, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні горизонтальних/приватноправових відносин згідно статті 625 ЦК України.
Як підсумок, суди першої та апеляційної інстанцій вказали на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ГУ ПФУ в Черкаській області як агент держави з розгляду звернення ОСОБА_1 від 28.08.2023 про виплату інфляційного збільшення заборгованості та 3% річних діяв у межах повноважень, у порядку і у спосіб, що передбачені чинними нормативно-правовими актами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми статті 625 ЦК України, статей 1 - 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», не врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладені в постановах від 27.10.2022 у справі № 280/6352/21, від 21.08.2023 у справі № 460/6767/20, від    27.07.2022 у справі № 460/783/20 та від 11.05.2023 у справі № 460/786/20.
Доводить, що суди помилково врахували висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц з огляду на неподібність правовідносин.
Також позивач зазначає про неправильне застосування судами норм частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», частини третьої статті 84, частин одинадцятої та тринадцятої статті 84 Закону України «Про прокуратуру» за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах (щодо права стягувачів, на користь яких ухваленні судові рішення про перерахунок пенсій, призначених згідно із Законом України «Про прокуратуру», на компенсацію втрати доходів у зв`язку з їх інфляційним зменшенням та 3 % річних упродовж періоду несвоєчасного виконання рішень судів).
На переконання позивача, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статті 55 Конституції України, статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), статті    13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 625 ЦК України, статей 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у спірних правовідносинах.
Указує також на порушення судами першої та апеляційної інстанцій процесуальних норм.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Верховний Суд ухвалою від 01.05.2024 відкрив касаційне провадження у справі на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні скарги, а ухваленні у справі судові рішення - залишити без змін.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Черкаській області.
ОСОБА_1 з 17.12.2010 призначена пенсія за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 90% від суми заробітної плати.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі № 580/647/20 зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області нарахувати з 01.01.2020 призначену ОСОБА_1 пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на час призначення пенсії) у розмірі 90% від розміру заробітної плати, вказаної у довідці Прокуратури Черкаської області від 25.06.2020 № 18-462 вих-20, без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії за період з 01.01.2020.
На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі №    580/647/20 Управління провело перерахунок пенсії позивача. Розмір пенсії позивача із 01.01.2020 становить 46 294,42 грн (51 438,24 грн (заробітна плата) х 90%), пенсію у перерахованому розмірі позивач отримує із вересня 2020 року. Сума доплати, що виникла в результаті виконання постанови суду, за період 01.01.2020 до 31.08.2020 становить 146    868,40    грн.
У липні 2023 року позивачу виплачені кошти на виконання судового рішення у справі №    580/647/20 у сумі 146 868,40 грн на картковий рахунок через АТ КБ «Приватбанк».
28.08.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про виплату інфляційного збільшення заборгованості та 3% річних за період затримки виплати перерахованої пенсії (з 01.01.2020 до 20.07.2023). 
28.09.2023 відповідач листом № 12420-12060/В-05/8-2300/23 повідомив позивача, що фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості за рішеннями суду, відбувається в порядку черговості виконання рішень суду за датою набрання ними законної сили. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 631 затверджений бюджет Пенсійного фонду України. Згідно з планом доходів і видатків ГУ ПФУ в Черкаській області на фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами з урахуванням витрат, пов`язаних з виплатою та доставкою пенсійних виплат, виділено кошти на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. 
У липні 2023 року відповідно до Реєстру Управлінням погашена заборгованість із пенсійних виплат за рішенням суду, що набрали законної сили із 09.07.2020 до 20.09.2020. Виплата коштів, обчислених на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від    04.08.2020 у справі № 580/647/20, здійснена позивачеві своєчасно у межах бюджетних асигнувань, виділених на окреслену мету.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати інфляційного збільшення заборгованості та 3% річних у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії згідно з постановою суду у справі № 580/647/20, звернувся до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, заперечення відповідача щодо вимог касаційної скарги, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 84 Закону України «Про прокуратуру» за пенсіонерами і членами їхніх сімей зберігаються гарантії соціального захисту, передбачені цим Законом та іншими законодавчими актами.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати;
пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;
пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 46 Закон № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 №    2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до статті 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від    21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).
Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Із вищезазначеного правового регулювання можна зробити висновок, що основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічну правову позицію сформовано Верховним Судом в постанові від 21.08.2023 у справі №    460/6767/20, на яку посилається позивач в обґрунтування доводів касаційної скаргу.
При цьому колегія суддів ураховує висновок Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, сформований у пункті    29 постанови від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, про те, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.
Ураховуючи вищевказане, Суд підсумовує, що Законом № 1058-IV врегульовано питання відповідальності держави в особі певних органів за неналежне виконання грошового зобов`язання щодо пенсіонера, а саме виплати компенсації втрати частини доходів через невчасно виплачену пенсію. 
Також нормою статті 46 Закон № 1058-IV установлено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із окремим законом, яким у межах спірних правовідносин є Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». 
Крім того, з огляду на положення частини третьої статті 84 Закону України «Про прокуратуру», гарантії, закріплені в статті 46 Закон № 1058-IV, поширюються і на осіб, яким пенсія призначена відповідно до Закону України «Про прокуратуру», оскільки цей Закон не врегульовує спірні правовідносини.
Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частиною третьою статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №    758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 44, 45), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2022 у справі № 420/2411/19 (пункт 77)).
Варто наголосити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Також звертаємо увагу на те, що відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 (спір стосувався невиконанням рішення суду про зобов`язання Міноборони України перерахувати та виплатити особі одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала. 
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.
Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вказує на те, що спірні правовідносини у справі, а саме компенсація пенсіонерам втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відтак норми статті 625 ЦК України в такому випадку не застосовуються.
Доводячи необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 625 ЦК України, позивач вказує на постанову Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 280/6352/21, у якій зазначено, що дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
У цій же постанові Верховний Суд виснував про те, що незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не може визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує.
Колегія суддів визнає безпідставним посилання позивача на вищезазначену постанову з огляду на неподібність правовідносин у справі № 280/6352/21 та у справі, яка переглядається.
Так, у справі № 280/6352/21 було встановлено, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачці грошову допомогу на оздоровлення відповідно до положень статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру п`яти мінімальних заробітних плат на день її виплати. На виконання рішень суду відповідачем нараховано та виплачено позивачці компенсації. Уважаючи, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому він має сплатити інфляційні витрати та 3 проценти річних, позивачка звернулась до суду з позовом.
Тобто, спір стосувався стягнення компенсації за несвоєчасну виплату позивачці грошової допомоги на оздоровлення, яка не є доходом у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159, а тому вказаний Закон не міг бути застосований. За таких обставини Верховний Суд і застосував до спірних у справі правовідносин норми статті 625 ЦК України.
Що ж стосується іншого висновку Верховного Суду у справі № 280/6352/21, то варто зазначити, що вирішене в ньому питання не є спірним у справі № 580/9536/23 (касаційний перегляд якої здійснюється), адже ні позиція відповідача, ні висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на твердженні про те, що між сторонами у справі не виникло грошових зобов`язань з огляду на те, що в судових рішеннях не визначено конкретної суми, вираженої в грошових одиницях, яка підлягає стягненню.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Ураховуючи такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
Як підсумок, колегія суддів резюмує, що під час касаційного перегляду справи частково підтвердилися доводи ОСОБА_1 про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема норм статей 1 - 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», статті 46 Закону № 1058-IV, статті 84 Закону України «Про прокуратуру», внаслідок чого суди зробили помилковий висновок про непоширення на спірні правовідносини норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Водночас, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилась та обставина, що як на юридичну підставу позову ОСОБА_1 покликався як на норми статті 625 ЦК, так і на норми Закону №   2050-ІІІ, внаслідок чого суди не дослідили правову природу заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, не з`ясували, власне, яку саме компенсацію (виплату) позивач просить стягнути з відповідача.
У зв`язку з цим позивач у касаційній скарзі цілком обґрунтовано вказує на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій стосовно незастосування до спірних правовідносин Закону № 2050-ІІІ тільки тому, що у прохальній частині позовної заяви позивачем відповідна сума названа «інфляційне збільшення заборгованості», а не «втрата частини доходів».
Суд звертає увагу, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
На стадії касаційного перегляду справи Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 341 КАС.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що ухвалені в цій справі судові рішення слід скасувати, а справу - направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі № 580/9536/23 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.В. Тацій А.І. Рибачук   С.Г. Стеценко