ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 369/16037/21 
провадження № 51-54км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_6 , 
представника потерпілої                         ОСОБА_7 ,
представника потерпілої                         ОСОБА_8 ,
розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020115400000164, за  обвинуваченням 
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Турбів Липовецького району Вінницької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя  АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 171 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційними скаргами прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_9 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 171 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні. 
Орган досудового розслідування обвинувачував  ОСОБА_9 в умисному перешкоджанні здійсненню журналістом законної професійної діяльності, у незаконній забороні показу окремих осіб та в іншому перешкоджанні здійсненню журналістом законної професійної діяльності, вчинених службовою особою з використанням свого службового становища, за вказаних нижче, за версією сторони обвинувачення, обставин.
06 жовтня 2020 року приблизно о 18:00 т. в. о. начальника Чабанівського відділення поліції Києво-Святошинського відділу поліції ГУНП в Київській області ОСОБА_9 особисто та за участю інших працівників відділення поліції з метою підтримання громадської безпеки поїхав до Гатнянської ЗОШ I-III ступенів за адресою: вул. Космонавтів, 1, Києво-Святошинський район, Київська область, де за отриманою інформацією цього ж дня о 19:00 було заплановано засідання членів Гатнянської сільської територіальної виборчої комісії Фастівського району Київської області та куди мали прибути невідомі особи з метою порушення публічного порядку.  
Прибувши за вказаною адресою близько 19:00, працівники поліції помітили близько 10 автомобілів, у яких перебували підозрілі особи спортивної статури віком 25-35 років, та на виконання Закону України «Про Національну поліцію» підійшли до них з метою перевірки їх анкетних даних. Указані особи документи не пред`явили, тому їх було запрошено до Чабанівського відділення поліції Києво-Святошинського відділу поліції ГУНП в Київській області для встановлення даних про них.
Цього ж дня близько 21:00 ОСОБА_9 , будучи одягнутим у цивільний одяг, перебуваючи поряд із Гатнянською ЗОШ I-III ступенів за вказаною вище адресою, помітив раніше невідому йому особу жіночої статі, якою виявилася ОСОБА_6 , із цифровою камерою (з можливістю фото- та відеозйомки) на шиї, і яка привернула його увагу. У цей час поряд із ОСОБА_9 перебували інші працівники Чабанівського відділення поліції Києво-Святошинського відділу поліції ГУНП в Київській області -  ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
У вказаний період ОСОБА_6 , яка займалася висвітленням засідання Гатнянської сільської територіальної виборчої комісії Фастівського району Київської області, наблизилася до працівників поліції та запитала їх про підстави застосування кайданок до одного із чоловіків. Не зрозумівши відповіді, ввімкнула фотокамеру «Sony Alpha A7 Mark III» із додатковим обладнанням, що було встановлено на ній, а саме мікрофоном «Rode Video Mic Pro», ремінець якої висів у неї на шиї, та, користуючись повноваженнями журналіста, почала висвітлювати ці події.
Не представившись і не роз`яснюючи законності своїх вимог, ОСОБА_10 (який не був обізнаний у протиправних намірах ОСОБА_9 ), висунув вимогу ОСОБА_6 залишити ділянку місцевості, де працівники поліції проводили відпрацювання невідомих осіб, та зупинити проведення відеозйомки. Надалі ОСОБА_9 наблизився впритул до ОСОБА_6 , яка наголосила всім присутнім працівникам поліції, в тому числі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , що вона є журналістом та законом їй надано право на висвітлення подій, які відбуваються поряд із Гатнянською ЗОШ.
Після цього ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що показ окремих осіб та висвітлення діяльності органу Національної поліції в засобах масової інформації може негативно вплинути на його професійну діяльність, використовуючи своє службове становище, не представившись і не пред`явивши службового посвідчення всупереч вимогам ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», без попередження про застосування фізичної сили та надання часу для виконання вимоги, незважаючи на те, що ОСОБА_6 представилася журналістом і здійснювала відеозйомку з метою висвітлення засідання Гатнянської сільської територіальної виборчої комісії Фастівського району Київської області, схопив ОСОБА_6 за руку та фотокамеру «Sony Alpha A7 Mark III» із додатковим обладнанням, що було встановлено на ній, а саме мікрофоном «Rode Video Mic Pro», яка була в її руці, та всупереч волі потерпілої відштовхнув її осторонь.
Незважаючи на зауваження ОСОБА_6 щодо перешкоджання здійсненню нею законної професійної діяльності журналіста, яка полягає в забезпеченні відеозйомки з метою висвітлення соціально значущих подій окремих осіб та діяльності працівників Національної поліції під час роботи Гатнянської сільської територіальної виборчої комісії Фастівського району Київської області, ОСОБА_9 , продовжуючи свої неправомірні дії щодо журналіста, усвідомлюючи, що своїми діями він перешкоджає законній діяльності журналіста, для припинення відеозйомки, яку проводила ОСОБА_6 , використовуючи службове становище, діючи умисно, вирвав з її рук фотокамеру «Sony Alpha A7 Mark III» із додатковим обладнанням, що було встановлено на ній, а саме мікрофоном «Rode Video Mic Pro». Після цього, упевнившись у тому, що ОСОБА_6 не здійснює відеозйомки, ОСОБА_9 залишив місце події.
Київський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Вказує, що апеляційний суд належним чином не звернув уваги на доводи, викладені в  апеляційній скарзі прокурора, щодо неповноти судового розгляду, відмовив у проведенні часткового судового слідства, зокрема в дослідженні відеозапису з місця події та допиті свідка ОСОБА_12 , який не був допитаний судом першої інстанції, незважаючи на неодноразово заявлені клопотання прокурора про привід указаного свідка та про тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні Державної прикордонної служби України, з метою отримання відомостей щодо перетинання ним кордону.
Зазначає, що висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, та не погоджується з висновками судів про невідповідність пред`явленого обвинувачення обставинам кримінального провадження і наявним у справі доказам. 
Вважає безпідставними висновки суду про те, що обвинувачений ОСОБА_9 не усвідомлював, що ОСОБА_6 є журналістом та він своїми діями перешкоджає законній професійній діяльності журналіста. Під час допиту потерпіла ОСОБА_6 підтвердила, що неодноразово наголошувала присутнім, що вона є журналістом, а обвинувачений був поряд із нею і чув те, що вона говорила. Крім того, свідок ОСОБА_10 , який перебував недалеко від ОСОБА_9 та спілкувався з ОСОБА_6 , у ході допиту зазначив, що вона повідомляла, що є журналістом та висвітлює події, пов`язані з виборчим процесом, однак її посвідчення було в приміщенні Гатнянської ЗОШ.
Не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність здійснення потерпілою законної журналістської діяльності й того, що вона є професійним журналістом.
Посилається на постанову Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 214/4970/18, де Суд проаналізував поняття «журналіст», визначене у примітці до ст. 345-1 КК, і дійшов переконання, що воно є ширшим, аніж те, що сформульоване у  ст.  1 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», оскільки законодавець в основу поняття, визначеного в КК, поклав функціональний аспект професії журналіста, тобто статус журналіста пов`язується здебільшого з діяльністю, яка має ознаки, зазначені в КК, а не займаною посадою, як вказано в цьому Законі.
Стверджує, що висунуте ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 171 КК містить усі необхідні елементи відповідного складу злочину, а твердження суду про відсутність у діях обвинуваченого ознак цього складу злочину є неспроможними.
Представник потерпілої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 у касаційній скарзі просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Не погоджуючись із висновками судів про відсутність у діях обвинуваченого суб`єктивної сторони та, як наслідок, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 171 КК, зазначає, що вони є необґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються виключно на припущеннях суду.
Вказує, що матеріалами справи підтверджено, що обвинувачений не міг не знати, що створює перепони у зборі відомостей саме журналісту, оскільки потерпіла ОСОБА_6 , у якої було професійне спорядження, наголосила всім присутнім працівникам поліції, в тому числі ОСОБА_9 , що вона є журналістом. Обвинувачений, як працівник правоохоронного органу, не вчинив жодних дій, спрямованих на встановлення особи потерпілої, не вимагав, щоб вона пред`явила посвідчення, та не надав їй можливості принести залишене в будівлі виборчої комісії посвідчення журналіста, що свідчить про його небажання з`ясувати всі обставини ситуації.
Вважає, що посилання суду апеляційної інстанції на ст.  26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» через вказані вище обставини є безпідставним. Законодавство не зобов`язувало потерпілу на той час пред`являти посвідчення журналіста без відповідного до неї прохання. 
У касаційній скарзі також наведено доводи про незаконність висновку суду першої інстанції щодо неконкретності пред`явленого обвинувачення. Адвокат указує, що сторона захисту не наголошувала на необхідності повернення обвинувального акта з указаних підстав та не заперечувала правильності кваліфікації органом досудового розслідування дій обвинуваченого.
На думку представника потерпілої, апеляційний суд не звернув уваги на доводи сторони обвинувачення, апеляційний перегляд відбувався поверхово та формально. 
Заперечуючи висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність здійснення потерпілою законної журналістської діяльності та того, що вона є професійним журналістом, адвокат посилається на ст. 1 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» (у редакції, чинній на день вчинення правопорушення), на примітку до ст. 345-1 КК і на постанову Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №  214/4970/18.
Зазначає, що той факт, що потерпіла є професійним журналістом, підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 як мультимедійної журналістки, підписаного головним редактором видавництва ТОВ «Бізнесгруп» і дійсного до 31 грудня 2020 року, та довідкою від 31 серпня 2021 року, виданою заступником головного редактора газети «Київ Пост», про те, що ОСОБА_6 співпрацювала з редакцією цього видання як журналіст-фрілансер у 2019-2020 роках, їй було видано редакційне завдання № НОМЕР_1, чинне до 31 грудня 2020 року. Погоджується, що вказане вище посвідчення № НОМЕР_1 дійсно містило описку в найменуванні видавця, однак у відповідь на адвокатський запит ТОВ «Бізнесгрупп» підтвердило, що в посвідченні журналіста ОСОБА_6 наявна технічна помилка, а саме неправильно вказано видавця: ТОВ «Бізнесгруп» замість ТОВ «Бізнесгрупп». Ця помилка не впливає на статус ОСОБА_6 як журналіста і дійсність посвідчення № НОМЕР_1, проте суди першої та апеляційної інстанцій, надаючи оцінку зазначеним вище доказам, не застосували порядку, передбаченого законом, та критеріїв визнання доказів належними та допустимими, визначених у статтях 85-87, 89 КПК, що призвело до винесення незаконних судових рішень.
Представник потерпілої вважає безпідставним посилання місцевого суду на відсутність у матеріалах справи належним чином завіреної копії редакційного завдання, оскільки жоден нормативно-правовий акт України не містить вимог щодо обов`язковості надання журналістам редакційних завдань та не вимагає від журналістів діяти виключно у  визначених такими завданнями межах. 
У касаційній скарзі також наведено доводи про те, що суди попередніх інстанцій не вжили заходів для перевірки показань зацікавлених учасників провадження, що покладені в основу вироку. Те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_13 перебували у відносинах службового підпорядкування з обвинуваченим ОСОБА_9 , на переконання представника потерпілої, викликає сумніви в їх безсторонності.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор, потерпіла та її представники підтримали викладені в касаційних скаргах доводи і просили задовольнити їх вимоги. 
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Від захисника надійшла заява про розгляд провадження без його участі та за відсутності виправданого.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.
Як установлено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, визначені статтями 412-414 КПК. 
За вимогами, установленими в ст. 370 цього Кодексу, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, зібраних органом досудового розслідування, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього правопорушення (пункти                 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК).
За приписами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не  доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Указаних вище вимог до ухвалення виправдувального вироку суд не дотримався, з  огляду на таке.
Суд першої інстанції дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_9 у пред`явленому за ч. 3 ст. 171 КК обвинуваченні та виправдав його у зв`язку з відсутністю в його діянні складу вказаного кримінального правопорушення. Таке рішення суд ухвалив, здійснивши розгляд відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК. 
Дослідивши показання потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та письмові докази у провадженні, зміст яких відображено у вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наданих стороною обвинувачення доказів не достатньо для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 171 КК, поза розумним сумнівом, а тому виправдав його.
З висновками місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції.
Мотивувальна частина виправдувального вироку за п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі й визнане судом недоведеним, а  також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі поданих у судовому засіданні. 
Наведені приписи вказують на те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за вимогами ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті, зокрема, щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.
Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення; формулювання обвинувачення; правової кваліфікації (формули обвинувачення). 
Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка віддзеркалює фактичну модель вчиненого кримінального правопорушення, а формула кваліфікації і  формулювання обвинувачення є правовою оцінкою кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі.
Оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ч. 1 ст. 337 КПК), то обвинувальний акт, з урахуванням приписів ст. 91 КПК, має містити фактичні обставини, які характеризують конкретне кримінальне правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК).
Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 , зокрема, «схопив ОСОБА_6 за руку та фотокамеру Sony Alpha A7 Mark III із додатковим обладнанням, що було встановлено на ній, а саме мікрофоном Rode (Video Mic Pro), яка була в її руці, та усупереч волі останньої відштовхнув її осторонь», «продовжуючи свої неправомірні дії щодо журналіста, усвідомлюючи, що своїми діями він перешкоджає законній діяльності журналіста, задля припинення відеозйомки, яку проводила ОСОБА_6 , використовуючи службове становище, діючи умисно, вирвав з її рук Sony Alpha A7 Mark III із додатковим обладнанням, що було встановлено на ній, а саме мікрофоном Rode (Video Mic Pro), після чого, упевнившись у тому, що ОСОБА_6 не здійснюється відеозйомка ОСОБА_9 залишив місце події».
У фабулі та формулюванні обвинувачення з достатньою повнотою викладено дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 та які становлять об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 171 КК, у тому числі дії, що полягають в умисному перешкоджанні здійсненню журналістом законної професійної діяльності, і при цьому сторона захисту не заперечувала стосовно призначення справи до розгляду по суті висунутого обвинувачення, не вказувала, що його зміст є для неї незрозумілим чи неконкретним. 
Мотиви суду про те, що в обвинувальному акті не вказано з достатньою повнотою обставин, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні; наведені в обвинувальному акті дані в сукупності не дають належного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення; викладені в обвинувальному акті обставини унеможливлюють зіставлення фактичної складової висунутого обвинувачення з його юридичною формулою, визначеною ч. 3 ст. 171 КК, є непереконливими.
Саме від обвинувачення такого змісту захищалася сторона захисту і брала активну участь у судовому розгляді шляхом реалізації своїх процесуальних прав щодо спростування тверджень сторони обвинувачення, відстоювала власну версію, яка не знайшла свого підтвердження за результатами оцінки достовірності доказів. Процесуальна поведінка і позиція сторони захисту під час досудового розслідування, судового розгляду й апеляційного перегляду щодо оцінки доказів, спростування доводів обвинувачення не була пасивною і стосувалася відстоювання власної оцінки доказів за правилами ст. 94 КПК, обстоювання своїх правових позицій про відсутність у діянні виправданого окремих елементів та ознак інкримінованого за ч. 3 ст. 171 КК злочину, що доводить належне усвідомлення стороною захисту суті обвинувачення і не свідчить про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про неконкретність пред`явленого обвинувачення.
Щодо доводів про помилкові за встановлених обставин висновки судів щодо зайняття журналістом незаконною діяльністю колегія суддів зазначає таке. 
У матеріалах кримінального провадження міститься належним чином завірена довідка, видана заступником головного редактора газети «Kyiv Post», про те, що ОСОБА_6 співпрацювала з редакцією цієї газети як журналіст-фрілансер у 2019-2020 роках і їй було видане редакційне посвідчення № НОМЕР_1, яке діяло до 31 грудня 2020 року. Як  обґрунтовано зазначає представник потерпілої, технічна помилка в посвідченні № НОМЕР_1 не впливає на статус ОСОБА_6 як журналіста та дійсність указаного посвідчення, підписаного директором ТОВ «Бізнесгрупп». У судовому засіданні 14 липня 2023 року потерпіла надала наявні в неї посвідчення, які були оглянуті судом та учасниками судового провадження, їх копії були долучені до матеріалів справи. 
Представник потерпілої обґрунтовано вказує на безпідставність посилання місцевого суду на відсутність у матеріалах справи належним чином завіреної копії редакційного завдання, оскільки жоден нормативно-правовий акт України не містить вимог щодо обов`язковості надання журналістам редакційних завдань та не вимагає від журналістів діяти виключно у  визначених такими завданнями межах. Апеляційний суд залишив указане поза увагою.
З огляду на викладене в колегії суддів відсутні сумніви щодо статусу ОСОБА_6 як журналіста на час досліджуваних подій. Фактична наявність такого статусу впливає на загальний висновок про правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження і похідні від цього висновки стосовно відсутності об`єктивної сторони в  інкримінованому виправданому діянні, а отже, і підстави відповідальності за ч. 3 ст.  171 КК.
Вказане щодо об`єктивних ознак кримінальних правопорушень, передбачених ст. 171 КК, відповідає правозастосовній позиції Верховного Суду в постанові від 19 серпня 2020  року у справі №  214/4970/18.
Прокурор та представник потерпілої в апеляційних скаргах зазначали, що висновки суду щодо недоведеності в діянні виправданого складу кримінального правопорушення суперечать фактичним даним із досліджених під час судового розгляду доказів, що  показання потерпілої та свідків місцевий суд оцінив з порушенням вимог ст. 94 КПК, оскільки не зазначив, чому відкинув їх показання, при тому, що вони повідомляли суду про проголошення потерпілою відомостей під час події стосовно того, що вона є  журналістом.
Перевіряючи вказані доводи, апеляційний суд обмежився твердженням, що місцевий суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку. Такий висновок апеляційного суду належним чином не мотивований, оскільки того, яким чином такі твердження спростовують розглянуті вище Верховним Судом доводи про неправильне встановлення фактичних обставин, в  оскарженій ухвалі не вказано. 
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної главою 31  КПК процедури, повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (що, серед іншого, передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, перевірку встановлення фактичних обставин з дотриманням правил дослідження і оцінки доказів), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідає приписам статей 370, 419 або 420 КПК.
Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне і справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та  положення закону, яким він керувався. 
Здійснюючи апеляційний перегляд, суд  зобов`язаний проаналізувати і зіставити з  наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на  кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права, проте  оскаржена ухвала не відповідає указаним приписам. 
Колегія суддів звертає увагу, що заяву про відкладення судового засідання було подано захисником ОСОБА_12 , а не свідком ОСОБА_12 (т. 1, а. с. 29), натомість матеріали кримінального провадження не містять відомостей про обізнаність свідка ОСОБА_12 про розгляд кримінального провадження, отже відсутні підстави сприймати відповідні доводи як обґрунтовані. Вичерпавши процесуальні можливості до виклику і допиту свідка, місцевий суд обґрунтовано визначив обсяг доказів, які  підлягають дослідженню в ході судового слідства.
Аналізуючи зібрані в кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності й взаємозв`язку, суди першої та апеляційної інстанцій здійснюють оцінку доказів на предмет, серед іншого, достовірності, що не віднесено натомість до повноважень Верховного Суду, отже Суд не висловлюється з приводу обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про відсутність суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, оскільки вони істотно залежать від правильності встановлення фактичних обставин. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме про незастосування ч. 3 ст. 171 КК, що є  підставою до скасування оскарженої ухвали апеляційного суду відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.
З огляду на те, що апеляційний суд не надав умотивованих правильних відповідей на всі основні доводи апеляційних скарг, вирішення яких може вплинути на правильність установлення фактичних обставин та застосування закону України про кримінальну відповідальність, неналежно обґрунтував свої висновки, оскаржена ухвала не  відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, отже підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст.  438 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора і представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                               ОСОБА_3