ОКРЕМА ДУМКА 
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Карпенко С. О.
12 березня 2025 року
м. Київ
на ухвалу Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 219/8039/20 (провадження № 61-13133св23)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бахмутська набережна», про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду 
від 14 серпня 2023 року, постановлену колегією у складі суддів: Кішкіної І. В., Агєєва О. В., Корчистої О. І.
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору; ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бахмутська набережна» (далі - ОСББ «Бахмутська набережна»), про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.
Дружківський міський суд Донецької області рішенням від 14 березня 
2023 року у складі судді Погрібної Н. М. у задоволенні позову відмовив.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнав неподаною та повернув заявнику у зв`язку з неусуненням недоліків апеляційної скарги у встановлений апеляційним судом строк.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року і направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.
Касаційну скаргу мотивувала неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм права, а саме застосуванням норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 12 жовтня 2022 року 
у справі № 369/4180/21 та інших.
Також в касаційній скарзі заявник вказувала про порушенням апеляційним судом норм процесуального права при вирішенні питання визнання неподаною та повернення апеляційної скарги, оскільки вона та її представник не отримували ухвалу апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху.
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
17 травня 2024 року повторним автоматизованим розподілом справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 4 березня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
12 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційне провадження за  касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року закрито.
Ухвала мотивована тим, що предметом позову в цій справі є відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири, в сумі 12 992 грн, що станом 
на 1 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268 400 грн).
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження у справі відповідно до вимог статті 389 ЦПК України відкрито помилково, тому підлягає закриттю.
З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
У частині другій статті 6 Конституції України вказано, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга 
статті 19 Конституції України).
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно 
зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Згідно з частиною другою статті 17, частиною першою статті 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд 
(частина перша статті 388 ЦПК України).
Статтею 389 ЦПК України передбачене право касаційного оскарження. За частиною першою зазначеної статті учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:
1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;
2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;
3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За вимогами частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню:
1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом;
2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Так, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень, зокрема у малозначних справах, що має наслідком відмову 
у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Такий особливий порядок доступу до касаційної інстанції зумовлений тим, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах, а оскарження в суді третьої інстанції має, передусім, відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону, мають значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника процесу. 
Тлумачення пункту 1 частини першої та абзацу першого частини другої 
статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку, що норма пункту 2 
частини третьої статті 389 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження у малозначній справі застосовна під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження при оскарженні в касаційному порядку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими спір вирішено по суті.
У справі № 219/8039/20 ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року, якою її апеляційну скаргу на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 березня 2023 року визнано неподаною та повернено.
Тобто гарантований пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України апеляційний перегляд справи по суті не відбувся, у зв`язку з чим заявником оскаржено в касаційному порядку процесуальну ухвалу суду апеляційної інстанції, що унеможливила цей перегляд.
За змістом пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.
Останній абзац частини другої статті 389 ЦПК України передбачає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.
Аналіз наведених конституційних положень у взаємозв`язку 
зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дає підстави для висновку, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості. 
Закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на процесуальну ухвалу апеляційного суду про повернення апеляційної скарги порушує закріплений у статті 6 Конвенції принцип доступу до правосуддя.
Вважаю, що колегія суддів помилково закрила касаційне провадження у справі № 219/8039/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року. 
Суддя                                                                                                               С. О. Карпенко