УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2025 року
м. Київ
справа № 141/660/24
провадження № 51-1705ск25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оратівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року щодо 
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Каланчак Скадовського району Херсонської області, громадянина України, який проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 4 ст. 186 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року:
- об`єднане кримінальне провадження в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, закрито у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_6 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення;
- ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді громадських робіт на строк 200 годин;
- ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 4 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року вказаний вирок місцевого суду в частині закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 125 КК скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Доповнено вирок вказівкою про те, що початок строку покарання ОСОБА_5 рахувати з дня затримання на виконання вироку. Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК у строк покарання зараховано цілодобовий домашній арешт з 15 жовтня 2014 року до дня набрання вироком законної сили. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_5 в період дії воєнного стану 27 вересня 2024 року в будинку, належному ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 дістав з середини паспорта потерпілого 1900 грн та поклав їх собі у кишеню, ігноруючи прохання ОСОБА_6 про повернення йому цих коштів. Після цього ОСОБА_5 залишив місце вчинення злочину. Також ОСОБА_5 заподіяв  ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення в частині призначеного покарання і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що під час призначення покарання ОСОБА_5 не було застосовано положень ст. 69 КК при наявності кількох обставин, які пом`якшують його покарання, та інформації, яка позитивно його характеризує. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновком місцевого суду про необхідність відбування засудженим реальної міри покарання в такому надмірному терміні, чим допустив порушення ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125, ч. 4 ст. 186 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання за ч. 4 ст. 186 КК ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання  ОСОБА_5 суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується негативно, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, востаннє вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 січня 2023 року за ч. 3 ст. 185 КК.
Обставинами, що пом`якшують покарання, визнано щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для призначення  ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, тобто в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 186 КК.
При цьому остаточне покарання засудженому було призначено у найбільш сприятливий спосіб, передбачений ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання (за ч. 2 ст. 125 КК) більш суворим (за ч. 4 ст. 186 КК).
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час перегляду вироку суд апеляційної інстанції, перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника та навів переконливі мотиви, у зв`язку з якими визнав їх неприйнятними.
Колегія суддів також вважає, що обраний ОСОБА_5 розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом.
Аргументи захисника про те, що судами не було застосовано положень ст. 69 КК під час призначення засудженому покарання Суд вважає невмотивованими. Адже призначення покарання, нижчого від найнижчої межі чи іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, може мати місце в разі встановлення судами наявності кількох пом`якшуючих обставин, які водночас істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.
У цьому кримінальному провадженні хоча і було встановлено наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, однак вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, про що детально вказав апеляційний суд у своїй ухвалі, зазначивши, що їх наявність дала підстави місцевому суду призначити ОСОБА_5 найменше покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК.
Також суд апеляційної інстанції вмотивовано врахував те, що засудженим вчергове вчинено тяжкий злочин проти власності попри наявність не знятих та не погашених судимостей за злочини проти власності.
Інші доводи, які, на думку захисника, є підставою для застосування до засудженого положень ст. 69 КК, були відомі судам та правильно оцінені ними під час вибору розміру покарання у цьому провадженні, а тому твердження захисника про необхідність призначення покарання ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 69 КК не заслуговують на увагу.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника, та навів переконливі мотиви, з яких визнав їх неприйнятними.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною, вмотивованою та обґрунтованою.
Таким чином, даних, які б слугували підставою для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, як про це вказує захисник у поданій касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оратівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                         ОСОБА_3