Справа № 345/5665/24 
Провадження № 22-ц/4808/593/25 
Провадження № 22-ц/4808/592/25
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Бойчука І.В., Мальцевої Є.Є.,
за участю секретаря        Кузнєцов В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 27 лютого 2025 року, ухвалені в складі судді Онушканича В.В. в м. Калуші, повний текст яких складено 17 лютого 2025 року та 27 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів на утримання спільного майна та за оплачені житлово-комунальні послуги,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів на утримання спільного майна та за оплачені житлово-комунальні послуги.
Позовні вимоги мотивував тим, що він та його сестра ОСОБА_2 є власниками по 1/2 часток домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке успадкували після смерті їхньої матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказував, що відповідачка ОСОБА_2 не бажала реєструвати право власності на 1/2 частки вказаного домоволодіння, оскільки, об`єднавшись ще з однією сестрою, намагалась визнати в судовому порядку спадковий договір недійсним з метою збільшення її частки у домоволодінні. Реєстрація права власності на 1/2 частку вищевказаного домоволодіння за відповідачкою відбулася тільки 12.03.2024 року. Через постійні судові спори вона не бажала нести витрати на збереження та утримання будинку, сплачувати комунальні послуги.
02.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з листом про необхідність проведення капітального ремонту домоволодіння, однак такий залишено без відповіді. Також 02.07.2018 року ним адресовано відповідачці лист/претензію з вимогою повернути сплачені ним кошти за житлово-комунальні послуги. 16.07.2018 року відповідачка надала відповідь на лист/претензію, і хоча її зміст зводився до відмови у поверненні коштів, проте кошти за спожиті житлово-комунальні послуги були повернуті.
Стверджував, що у липні 2019 року після закінчення розгляду справи Верховним Судом вони попередньо домовилися про продаж йому 1/2 частки домоволодіння, належної відповідачці.
Зазначав, що належний сторонам будинок збудовано ще у 1989 році, і відтоді у ньому не здійснювали жодних ремонтно-будівельних робіт. Тому для збереження будинку та подальшого проживання у ньому він почав здійснення капітального ремонту. Під час проведення таких робіт жодних заперечень від відповідачки не надходило, а навпаки вона користувалась встановленою системою опалення, системою водопостачання, септиком та іншими благами, які були зроблені ним.
У червні 2024 року після реєстрації права власності на 1/2 частки домоволодіння відповідачка через адвоката повідомила, що бажає провести поділ житлового будинку. Мова про продаж вже не йшла.
Вважає, що відповідач діє всупереч своїй попередній поведінці, недобросовісно. Спершу не реєструє право власності на 1/2 частини житлового будинку, щоб не нести витрати на його утримання, згодом не надає відповіді на лист про необхідність проведення капітального ремонту у житловому будинку, а ще пізніше виступає ініціатором продажу своєї частки у будинку. Відсутність реєстрації права власності на 1/2 частки будинковолодіння за відповідачкою не може слугувати підставою для ухилення від обов`язку нести витрати на утримання (збереження) майна та на оплату спожитих житлово-комунальних послуг за умови проживання в такому будинку та споживання відповідних послуг.
Позивач наголошував, що згідно акту приймання виконаних будівельних робіт від 19.11.2021 року він здійснив капітальний ремонт житлового будинку по АДРЕСА_1 , на загальну суму 562579,00 грн. Також у 2021 року ним були проведені роботи по ремонту системи опалення на загальну суму 29460,00 грн.
Щодо понесених ним витрат за спожиті житлово-комунальні послуги позивач вказував, що після повернення у липні 2018 року грошових коштів за житлово-комунальні послуги відповідачка почала сплачувати за 1/3 частини від виставлених рахунків, мотивуючи це тим, що їх проживає двоє (вона та дочка), а його сім`я складається з чотирьох осіб (позивач, дружина та його двоє малолітніх дітей), за деякі послуги взагалі відмовилася оплачувати.
З серпня 2018 року до цього часу ним сплачено 214388,00 грн. за спожиті житлово-комунальні послуги, а відповідачкою тільки 172671,00 грн., різниця складає 41717,00 грн.
Також відповідачка взагалі не сплачувала послуги по технічному обслуговуванню системи опалення, сума яких за період 2018-2024 років становить 59813,00 грн., що підтверджується: актом приймання будівельних робіт за серпень 2018 року – на суму 6294,00 грн.; актом приймання будівельних робіт за серпень 2019 року – на суму 6294,00 грн.; актом приймання будівельних робіт за вересень 2020 року – на суму 7977,00 грн.; актом приймання будівельних робіт за вересень 2021 року – на суму 7762,00 грн.; актом приймання будівельних робіт за вересень 2022 року – на суму 12059,00 грн.; актом приймання будівельних робіт за серпень 2023 року – на суму 12800,00 грн.; актом приймання будівельних робіт за серпень 2024 року – на суму 6627,00 грн.
Не сплачувала ОСОБА_2 і послуги викачування господарсько-побутових стічних (каналізаційних) вод, сума яких за період з 2021 року по 2024 рік становить 4050,00 грн.
Посилаючись на зазначене, просив стягнути з відповідачки: 562579,00 грн. понесених витрат на проведення капітального ремонту вищевказаного житлового будинку, 29460,00 грн. понесених по ремонту системи опалення; 41717,00 грн. витрат - різниця по сплаті житлово-комунальних послуг; 59813,00 грн. витрат по технічному обслуговуванню системи опалення; 4050,00 грн. витрат по сплаті послуг за викачування господарсько-побутових стічних вод, а також понесені судові витрати.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3881,00 грн. витрат за технічне обслуговування системи опалення та 2025,00 грн. витрат по сплаті послуг за викачування господарсько-побутових стічних вод за адресою АДРЕСА_1 , а також 59,06 грн. сплаченого судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 лютого 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 220,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.
На вказані рішення позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що виключно аварійний стан домоволодіння є підставою для стягнення коштів, понесених на утримання та збереження майна, не відповідає дійсності, оскільки саме співвласники повинні нести витрати на майно, щоб не допустити його аварійності. З 1989 року у будинку не проводили ремонтно-будівельних робіт. Тому для його збереження та функціонування понесення таких витрат було необхідним.
Вказує, що застосовуючи правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції зазначав, що у позивача виникає право на компенсацію понесених витрат на ремонт будинку у разі доведення, що відповідачка як співвласник ухилялася від участі у витратах на утримання спільної власності, однак суд не дав відповіді на це питання. Судом залишено поза увагою, що реєстрація права власності на 1/2 частки домоволодіння відбулася тільки 12.03.2024 року, і відповідачка не дала відповідь на його лист від 02.07.2018 року про необхідність проведення ремонтно-будівельних робіт.
Тому вважає, що понесені ним витрати на утримання та збереження майна були зумовлені необхідністю збереження такого майна для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості, а відповідач ухилялася від участі у таких витратах.
Щодо понесених витрат за спожиті житлово-комунальні послуги зазначає, що відмовляючи у задоволенні таких вимог суд обґрунтував це кількістю проживаючих: зі сторони позивача фактично проживали три особи (позивач, його дружина, дитина), у відповідачки дві особи (відповідачка та її дочка), вказавши що такі обставини визнано сторонами. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки матеріали справи не містять доказів про кількість проживаючих у будинку осіб. Крім того, його представником під час надання пояснень у справі зазначено, що у будинку іноді проживала ще одна сестра ОСОБА_4 , яка зараз перебуває на заробітках в Італії. Отже суд зробив помилковий висновок про кількість проживаючих, пославшись виключно на слова відповідачки без відповідних на те доказів. Також хоча ним у позовній заяві й зазначено, що відповідачка сплатила 172671 грн. за комунальні послуги, однак у матеріалах справи відсутні квитанції про оплату за такі з січня 2019 року по січень 2021 року, що судом теж залишено поза увагою.
Щодо вимог про стягнення витрат на технічне обслуговування системи опалення, то суд задовольнив такі тільки за один місяць, обґрунтовуючи це тим, що в акті виконаних будівельних робіт за грудень 2021 року було здійснено обслуговування системи опалення, яка встановлена не лише на першому поверсі. Однак, судом залишено поза увагою, що кожен акт містить інформацію про технічне обслуговування котла, який обігріває як перший, так і другий поверхи. Відповідач у судовому засіданні визнала, що вона жодного разу не проводила обслуговування котла, хоча використовувала його для обігріву частини будинку, в якій проживає, а також визнала, що котел у будинку один.
Також зазначає, що судом порушено норми процесуального права – статті 263, 264, 265 ЦПК України, у рішенні суду відсутня оцінка доказів, суд послався тільки на слова відповідачки. Суд послався на акт прийняття в експлуатацію димових і вентиляційних каналів від 14.05.2009 року, який є неналежним доказом у справі, оскільки прийнятий судом на стадії судових дебатів, без наведення поважності пропуску строку на подання такого доказу.
Просить рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Також просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта – адвокат Кузик В.І.. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторонам по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на підставі спадкового договору від 01.02.2017 року, серія та номер 216, після смерті їхньої матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 5-6, 11-12).
Згідно копії Технічного паспорту від 11.04.2014 року вказаний житловий будинок двохповерховий. На першому поверсі розташовані два коридори, кухня, ванна, чотири житлові кімнати, загальною площею поверху 102,3 кв.м. На другому поверсі розташовані два коридори, три житлові кімнати, загальною площею поверху 54,6 кв.м. Рік побудови – 1989 (т. 1, а.с. 7-9).
02.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з листом щодо проведення капітального ремонту житлового будинку та листом-претензією про проведення розрахунку за житлово-комунальні послуги, які отримані нею 09.07.2018 року (т. 1, а.с. 15-18).
У відповіді на лист-претензію 16.07.2018 року ОСОБА_2 повідомила позивача, що всі житлово-комунальні послуги сплачуються нею пропорційно кількості проживаючих осіб та приладів для їх споживання (т. 1, а.с. 19).
Згідно копії Акту приймання виконаних будівельних робіт від 19.11.2021 року на замовлення ОСОБА_1 було проведено капітальний ремонт вказаного житлового будинку на загальну суму 562579,00 грн. (т. 1, а.с. 30-48).
Згідно копії Акту приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2021 року на замовлення ОСОБА_1 було проведено поточний ремонт системи опалення житлового будинку на загальну суму 29460,00 грн. (т. 1, а.с. 26-29).
Також на замовлення ОСОБА_1 за період 2018-2024 років проводилося технічне обслуговування системи опалення житлового будинку, загальна сума яких за вказаний період становить 59813,00 грн., що підтверджується: Актом приймання будівельних робіт за серпень 2018 року – на суму 6294,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за серпень 2019 року – на суму 6294,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за вересень 2020 року – на суму 7977,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за грудень 2021 року – на суму 7762,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за вересень 2022 року – на суму 12059,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за серпень 2023 року – на суму 12800,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за серпень 2024 року – на суму 6627,00 грн. (т. 1, а.с. 20-25, 49-56).
Крім того встановлено, що за вказаною адресою надавалися ФОП ОСОБА_5 послуги викачування господарсько-побутових стічних каналізаційних вод (стоків) за період з 2021 року по 2024 рік на загальну суму 4050,00 грн. (т. 1, а.с. 57-62).
За підрахунками позивача з серпня 2018 року до подання позову ним сплачено 214388,00 грн. за спожиті житлово-комунальні послуги, а відповідачкою - 172671,00 грн., різниця складає 41717,00 грн. (а.с. 63-149, 170-202).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження аварійного стану домоволодіння та необхідності негайного, обов`язкового виконання ремонтних робіт у будинку. Крім того, вимоги позивача про стягнення з відповідачки понесених витрат за проведення ремонтних робіт тих приміщень, якими позивачка не користується, є необґрунтованими. За таких обставин в задоволенні вимог про стягнення з відповідачки витрат на проведення капітального ремонту житлового будинку суд відмовив в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення з відповідачки витрат, понесених по ремонту системи опалення, то позивач не надав доказів на підтвердження отримання згоди іншого співвласника (відповідачки) на заміну системи опалення, відповідні роботи здійснював на власний ризик, не надав доказів, що виконані роботи були об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна, тому суд теж відмовив в задоволенні таких вимог. Вимогу про стягнення з відповідачки 59813,00 грн. витрат по технічному обслуговуванню системи опалення суд задовольнив частково на суму 3881,00 грн. (половина суми згідно акту приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021 року), оскільки вважав, що інші акти стосуються технічного обслуговування системи опалення, яка встановлена на 1 поверсі будинку, і якою позивачка фактично не користується. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача різниці по сплаті житлово-комунальних послуг, суд вважав такі необґрунтованими, оскільки відповідачкою здійснено оплату житлово-комунальних послуг пропорційно кількості мешканців та обсягу споживання газу, води, електроенергії. Натомість позивачем не доведено, що відповідачка здійснювала споживання житлово-комунальних послуг в такому ж обсязі, як і позивач з родиною. Щодо 4050,00 грн. витрат по сплаті послуг за викачування господарсько-побутових стічних вод, то суд задовольнив таку вимогу частково, оскільки такі витрати є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, і ці витрати повинні нести обоє співвласників по 1/2 частині. Судовий збір стягнуто судом пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Ухвалюючи додаткове рішення, судом стягнуто з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати за надання правничої допомоги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Однак, апеляційний суд не може погодитися в повній мірі із такими висновками, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно з ч.ч. 1, 4 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до статті 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.
Отже, колегія суддів вважає, що як позивач, так і відповідач повинні виконувати обов`язок по утриманню та збереженню майна згідно своєї частки у квартирі та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.
Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.
Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
При цьому, маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.
Отже, в разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.
Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2024 року у справі №367/9967/19, від 08 травня 2020 року у справі №635/516/18-ц (провадження №61-22559св19), від 12 грудня 2018 року у справі №210/6795/13-ц (провадження №61-16288св18).
Таким чином, у позивача виникає право на компенсацію понесених витрат на ремонт будинку у разі доведення, що співвласник ухилявся від участі у витратах на утримання спільної власності, і витрати понесені на ремонт будинку були об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до статті 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі, яка переглядається, позивач, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , посилався, зокрема, на те, що успадкований сторонами житловий будинок побудований ще в 1989 році, за життя спадкодавця, потребував капітального ремонту, який був виконаний позивачем за власні кошти, а відповідач ухилилася від таких витрат. Вважав, що для збереження та функціонування будинку проведення такого ремонту було необхідним.
Однак, будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилався у позові як на підставу виникнення у відповідача обов`язку щодо компенсації витрат, понесених на ремонт будинку, не подавав.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України).
Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.
Що стосується долученої позивачем копії Акту приймання виконаних будівельних робіт від 19.11.2021 року щодо проведення капітального ремонту вказаного житлового будинку на загальну суму 562579,00 грн., то такий тільки підтверджує, що ремонтні роботи проводилися в основному на першому поверсі будинку (ремонт ванної кімнати і кухні, житлових кімнат, опалення і електрики, водовідведення на першому поверсі), в той час як сторонами не заперечується, що на першому поверсі проживає саме сім`я позивача, а відповідач користується виключно другим поверхом.
Доводи позивача щодо стягнення витрат в сумі 29460,00 грн. на поточний ремонт системи опалення житлового будинку теж не знайшли свого підтвердження, оскільки з копії Акту приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2021 року на замовлення ОСОБА_1 вбачається, що такі ремонтні роботи проводилися також на першому поверсі будинку (прочищення і установлення радіаторів, прокладання трубопроводів, під`єднання нових ділянок трубопроводу до існуючих мереж).
Таким чином вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем повної вартості ремонтних робіт житлових кімнат, кухні ванної, системи опалення таких приміщень, які позивач проводив для своєї сім`ї, є безпідставними.
Посилання на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд взяв до уваги акт прийняття в експлуатацію димових і вентиляційних каналів від 14.05.2009 року, який є неналежним доказом у справі, прийнятий судом на стадії судових дебатів без наведення поважності пропуску строку на подання такого доказу, правильності висновків суду не спростовують.
З вищевказаних актів про проведення ремонтних робіт, актів на технічне обслуговування газового котла ВАХІ, пояснень сторін вбачається, що котел у будинку дійсно один, і, відповідно ним користується і відповідач. Однак, такий був встановлений ще за життя матері сторін – спадкодавця, позивачем не змінювався, а лише змінювалися радіатори і трубопроводи на першому поверсі.
Разом з тим, оскільки відповідач використовує той же котел і для обігріву частини будинку, в якій проживає, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з неї половини витрат на технічне обслуговування системи опалення. Однак, помилився щодо того, що такі витрати мали місце лише в грудні 2021 року згідно відповідного акту приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021 року. За змістом наданих позивачем актів, такі роботи по технічному обслуговуванню газового котла ВАХІ і випробовуванню системи опалення проводилися на його замовлення щороку за період 2018-2024 років, що підтверджується: Актом приймання будівельних робіт за серпень 2018 року – на суму 6294,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за серпень 2019 року – на суму 6294,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за вересень 2020 року – на суму 7977,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за грудень 2021 року – на суму 7762,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за вересень 2022 року – на суму 12059,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за серпень 2023 року – на суму 12800,00 грн.; Актом приймання будівельних робіт за серпень 2024 року – на суму 6627,00 грн. (а.с. 20-25, 49-56).
Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1/2 частину витрат на технічне обслуговування системи опалення житлового будинку за період з 2018 по 2024 рік, що становить 29906 грн. 50 коп. Тобто рішення суду першої інстанції в цій частині змінити з 3881 грн. 00 коп. на 29906 грн. 50 коп.
Що ж стосується твердження апелянта про безпідставну, на його думку, відмову суду в задоволенні позову в частині стягнення витрат за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 41717,00 грн., то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Згідно пункту 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 (в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45), мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.
За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику – пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень – за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій – за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).
Отже, суд вірно взяв до уваги, що відповідач сплачує житлово-комунальні послуги у меншому, ніж позивач розмірі, з огляду на меншу кількість мешканців, займаної площі та обсягу споживання газу, води, електроенергії.
Доводи апелянта про те, що такі ґрунтуються на припущеннях суду, безпідставні.
У справі про визнання спадкового договору недійсним №345/2572/17, судове рішення в якій долучено до матеріалів цієї справи (т. 1, а.с. 13-14), теж встановлено, що відповідач проживає на 2 поверсі житлового будинку по АДРЕСА_1 . А згідно копії Технічного паспорту від 11.04.2014 року вказаний житловий будинок двохповерховий. На першому поверсі розташовані два коридори, кухня, ванна, чотири житлові кімнати, загальною площею поверху 102,3 кв.м. На другому поверсі розташовані два коридори, три житлові кімнати, загальною площею поверху 54,6 кв.м. Тобто, площа другого поверху майже вдвічі менша.
Також саме позивачем зазначено в позові, що ним сплачено 214388,00 грн. за спожиті житлово-комунальні послуги, а відповідачкою 172671,00 грн., різниця складає 41717,00 грн.
Твердження про те, що у будинку іноді проживала ще одна сестра ОСОБА_4 , яка зараз перебуває на заробітках в Італії, суд не бере до уваги, оскільки такі нічим не підтверджені, не змінюють кількість співвласників майна і чисельність зареєстрованих осіб.
Отже суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року змінити в частині стягнення витрат на технічне обслуговування системи опалення житлового будинку, а також судового збору який стягнути пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 319 грн. 32 коп. В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року слід залишити без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Відтак, з огляду на зміну рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року, додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 27 лютого 2025 року теж слід змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1190 грн. 80 коп. витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року в частині стягнення витрат на технічне обслуговування системи опалення житлового будинку та судового збору змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 29906 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот шість) грн. 50 коп. витрат на технічне обслуговування системи опалення житлового будинку за період з 2018 по 2024 рік та 319 (триста дев`ятнадцять) грн. 32 коп. сплаченого судового збору.
В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 27 лютого 2025 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1190 (одну тисячу сто дев`яносто) грн. 80 коп. витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                 О.О. Томин
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.