ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 травня 2025 року
м. Київ
справа № 990/14/25
провадження № 11-75заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
Головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Пількова К. М., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А.
за участі:
секретаря судового засідання Іщук В. С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника Вищої ради правосуддя Ізвєкова К. В.,
розглянула на відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2025 року (судді Білак М. В., Загороднюк А. Г., Кашпур О. В., Мацедонська В. Е., Соколов В. М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправним та скасування рішення і
ВСТАНОВИЛА:
1. У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати:
- рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України»; 
- ухвалу ВРП від 05 червня 2018 року «Про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 від 22 грудня 2015 року про звільнення у відставку, як похідної від рішення Вищої ради правосуддя від 29 травня 2018 року». 
Позивач просив також, щоб суд поновив строк для оскарження рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18.
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду спочатку ухвалою від 20 січня 2025 року визнав неповажними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із цим позовом і надав позивачу строк у десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху (ухвала від 20 січня 2025 року) для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та доказів на їх підтвердження, а згодом, через те що позивач не усунув недоробки (недоліки) позовної заяви ухвалою від 07 лютого 2025 року на підставі частин п`ятої та восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовну заяву повернув позивачу.
Суд зазначив, що у цій справі першочергово вирішується питання поважності пропуску строку звернення до суду та поновлення пропущеного процесуального строку, і лише у випадку його поновлення суд надає оцінку процесуальній дії, щодо вчинення якої пропущений процесуальний строк.
Суд виснував, що підстави позивача для поновлення пропущеного строку не можна визнати поважними.
З погляду суду, безспірними і незаперечними є відомості про те, що позивач ОСОБА_1 достеменно знав про дату, місце винесення та зміст рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» - власне 29 травня 2018 року; відав про встановлений статтею 35 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII«Про вищу раду правосуддя» (далі - Закону № 1798-VIII) тридцятиденний строк оскарження рішення ВРП до Верховного Суду та момент, з якого ведеться відлік цього строку; не міг не знати, що 06 лютого 2024 року ВРП ухвалила рішення, яким скасувала повністю рішення її Другої Дисциплінарної палати від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності як судді Апеляційного суду міста Києва і закрила дисциплінарне провадження; розумів, що ухвалення останнього рішення робить підставовим можливість оскарження рішення ВРП про звільнення його з посади судді за особливими обставинами.
Втім, як видно з хронології й перебігу дій, зі скаргою про скасування рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 позивач ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду без малого через рік - 14 січня 2025 року, тобто по спливу відчутно значного [«психологічно неприйнятного»] проміжку часу, на поновлення якого, як вирішив суд, мають бути надто ваговиті, безсумнівні, адекватні й переконливі причини.
У відповідь на такі названі позивачем причини пропуску строку, як непропорційно великий період часу, впродовж якого ВРП не розглядала його заяви про звільнення у відставку і таким чином порушила його справедливі очікування на задоволення цих заяв, та незадовільний стан його здоров`я, суд першої інстанції послався на те, що використання позивачем фактора порушення правомірного очікування на розгляд його численних заяв про звільнення його з посади судді у відставку могло би оцінюватися як (поважна) причина пропуску строку, коли позивач оскаржував би протиправне зволікання ВРП з розгляду заяви про звільнення судді у відставку. Натомість позивач заявив вимоги про визнання протиправним акта ВРП про звільнення з посади судді за особливими обставинами, для підтвердження своєчасності звернення до суду з його оскарженням мають бути інші поважні причини. 
Щодо незадовільного стану здоров`я позивача, то надана виписка з медичної карти стаціонарного хворого, відповідно до якої він перебував у стаціонарі з 27 грудня 2021 року по 10 січня 2022 року, не підтверджує поважності причин пропуску процесуального строку за інший періоду часу, принаймні від дати закриття дисциплінарного провадження до дати звернення до суду із цим позовом.
3. Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції і подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та передати справу до суду першої інстанції для розгляду справи по суті.
Прохання мотивує тим, що за обставин, які утворилися в правничій ситуації зі звільнення його з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та відмови звільнити з цієї посади за його заявою про відставку, в якій ВРП через власну триваючу бездіяльність відмовилася виправити своє хибне рішення про звільнення його з посади судді за особливими обставинами, не повинні виникати [«претензії»] до судді, який правомірно сподівається на виправлення хибного рішення, щодо того, що він (такий суддя) повинен називати причини пропуску строку на звернення до суду про скасування рішення ВРП, подібно до того, яке він оскаржує.
Переконує, що віддалене від дати ухвалення оскарженого рішення звернення до адміністративного суду із цим позовом обумовлене об`єктивними причинами, які суд першої інстанції залишив поза увагою. З покликанням на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) пояснює, що мало не 9 років він не може реалізувати своє право на відставку з незалежних від нього обставин, зокрема через наявність спірного рішення, попри те, що рішення дисциплінарного органу, на підставі якого ухвалювалося рішення про звільнення, сама ВРП скасувала, а дисциплінарне провадження закрила.
Наголошує на тому, що процесуальні строки не можуть потурати суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності, а ті дії та бездіяльність Ради, до яких фактично вона вдалася, демонструють, що ці дії (бездіяльність) є триваючими і не можуть ставати на заваді можливості ревізувати рішення ВРП в адміністративному суді, завдання якого є перевірити, чи діяв суб`єкт владних повноважень у межах наданих йому повноважень та такі дії не є свавільними.
Сам по собі великий період пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у світлі конкретних передумов не може розглядатися як достатня підстава для відмови у поновленні цього строку, якщо не зважати на інші обставини справи, чи оминати їхні значеннєві властивості, а також непропорційно (надміру) великий відтинок часу, впродовж якого ВРП не розглядала його заяви про звільнення у відставку і таким чином порушувала суб`єктивне конституційне право позивача на відставку. Ці порушення просить трактувати як системні, цинічні, триваючі та такі, які доводять існування передумов для позитивного вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.
Підставами поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом називає рішення колегії суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року, яким були визнані неповажними зазначені у відповідній його заяві причини пропуску строку звернення до суду про скасування оскарженого рішення ВРП, хоча за доказами, наданими на підтвердження поважності пропуску процесуального строку, доводилося протилежне. Гадає, що оскаржена ухвала суду першої інстанції від 07 лютого 2025 року «вимушено» дублює чи притримується ухвали того самого суду від 20 січня 2025 року.
Наголошує, що суд першої інстанції без достатніх підстав не зважив на стан його здоров`я, лише обмежився тим, що його перебування «…у стаціонарі з 27 грудня 2021 року по 10 січня 2022 року» є недостатньою обставиною для поновлення строку. Поза тим, суд не зважив на характер захворювання загалом, що воно насправді є тяжким і має визнаватися поважною причиною пропуску строку звернення до суду і такою, на яку строкові обмеження не мають поширюватися.
З погляду апелянта, колегія суддів не надала правничої оцінки факту тривалого, впродовж трьох років, перебування його сина ОСОБА_2 у зоні бойових дій, що теж є однією з причин пропуску строку звернення до суду.
4. На судовому засіданні позивач підтримав доводи своєї апеляційної скарги й просить її задовольнити. Представник ВРП послався на обґрунтування, яке викладене у відзиві, та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
5. Колегія суддів заслухала пояснення сторін, кожна з яких наполягала на слушності своїх доводів і просила ухвалити пропоновані кожною з них судові рішення, перевірила аргументи апеляційної скарги, дослідила матеріали справи в обсязі та за змістом, які стосуються предмета перегляду, і встановила таке.
6. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
На підставі частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
7. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
8. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. 
9. Для цілей розв`язання питання про дотримання / недотримання строку звернення до суду за захистом порушеного права у цій справі потрібно викласти історію та хронологію подій, які передували ухваленню оскарженого рішення.
Отож ОСОБА_1 з березня 1977 року до грудня 1980 року працював народним суддею Іллічівського районного народного суду міста Одеси, із грудня 1980 року по лютий 2003 року - суддя Одеського обласного суду (з 2001 року - Апеляційний суд Одеської області), з лютого 2003 року - суддя Апеляційного суду міста Києва. Верховна Ради України постановою від 15 липня 1999 року № 949-XIV обрала його суддею безстроково.
24 червня 2015 року ОСОБА_1 вручили повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 375 (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення) та частиною другою статті 376^1 (незаконне втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду) Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Верховна Ради України Постановою від 30 червня 2015 року № 559-VIII надала згоду на затримання та арешт (взяття під варту) позивача, а Новозаводський районний суд міста Чернігова ухвалою від 3 липня 2015 року надав дозвіл на затримання позивача.
Слідчий Генеральної прокуратури України постановами від 2 та 8 липня 2015 року оголосив ОСОБА_1 в національний та міжнародний розшук. Досудове розслідування кримінального провадження зупинив на підставі пункту 2 частини першої статті 280 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
10 липня 2015 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі також - ВККС) задовольнила клопотання Генерального прокурора України та відсторонила суддю Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 від займаної посади на два місяці.
10. 22 грудня 2015 року до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) надійшла заява про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку.
Свого часу ОСОБА_1 виповнилося шістдесят п`ять (65) років, що відповідно до статті 126 Конституції України є підставою для припинення повноважень судді.
31 березня 2016 року ВРЮ ухвалила рішення № 750/0/16-16 про звернення до ВККС із заявою про проведення перевірки щодо наявності в діях судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного правопорушення та порушення присяги, у зв`язку із чим 31 березня 2016 року на засіданні ВРЮ зупинила розгляд його заяви про звільнення у відставку.
14 квітня 2016 року ВРЮ подала до ВККС заяву за підписом голови ВРЮ щодо поведінки судді ОСОБА_1 , який подав заяву про відставку. Під час цієї перевірки було встановлено, що цей суддя із 3 серпня 2015 року не є на роботі з невідомих причин та фактично припинив виконувати свої обов`язки щодо здійснення правосуддя. У зв`язку із цим було висловлено прохання притягнути його до дисциплінарної відповідальності.
Оскільки відповідно до пункту 31 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) заяви (скарги) щодо поведінки суддів місцевих та апеляційних судів, отримані ВККС до набрання чинності цим Законом, передаються для розгляду ВРП, якщо на день набрання чинності цим Законом ВККС не прийнято рішення про відкриття або відмову у відкритті дисциплінарної справи, 11 серпня 2017 року до ВРП з ВККС надійшла згадана вище заява ВРЮ щодо поведінки судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 .
11. Друга Дисциплінарна палата (далі - Друга ДП) ВРП ухвалою від 19 березня 2018 року № 811/2дп/15-18 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 через наявність у його діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду).
Друга ДП ВРП рішенням від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 притягнула суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення його з посади судді.
Підставами для звільнення, як випливає з рішення Другої ДП ВРП, стало те, що з 03 серпня 2015 року суддя ОСОБА_1 не був на роботі з невідомих причин та фактично припинив виконання своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (довідка Апеляційного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року № 130/0323/16, акти про відсутність на роботі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 номери 3, 4, 6, 7, 8 за 2015 рік та номери 1, 2 за 2016 рік).
Друга ДП ВРП констатувала, що суддя ОСОБА_1 не був на роботі без будь-яких причин протягом тривалого часу, що свідчить про те, що він грубо і систематично нехтував обов`язками судді. Така поведінка є умисною та такою, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя і є несумісною зі статусом судді у розумінні частин восьмої, дев`ятої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Друга ДП ВРП зважила на характер допущених суддею ОСОБА_1 порушень, на те, що ці порушення були тривалими і не були усунуті на момент притягнення до дисциплінарної відповідальності, тому визначилася, що застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення судді з посади є пропорційним вчиненому проступку.
12. Рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року суддя ОСОБА_1 та його адвокат оскаржували до ВРП з пропуском установленого законом строку, тому скарги залишалися без розгляду та поверталися.
13. 10 травня 2018 року до ВРП надійшло подання Другої ДП ВРП про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , а 29 травня 2018 року сама ВРП рішенням від № 1547/0/15-18 звільнила його з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
14. 13 січня 2021 року прокурор Київської міської прокуратури виніс постанову про закриття кримінального провадження від 10 червня 2015 року щодо підозрюваного ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 375 та частиною другою статті 376^1 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України (не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати).
08 лютого 2021 року за вх. № С-805/0/7-21 до ВРП суддя ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сільницького І. В. подав скаргу на рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 «Про притягнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення його з посади судді».
У скарзі її автор також просив поновити строк для оскарження цього рішення Дисциплінарної палати, оскільки вважав, що такі причини пропуску строку на оскарження рішення, як незаконне кримінальне переслідування, не залежали від ОСОБА_1 , а отже, є поважними.
15. ВРП ухвалою від 27 квітня 2021 року № 940/0/15-21 поновила судді ОСОБА_1 строк для оскарження рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року. Виходила з того, що в період з 10 червня 2015 року до 13 січня 2021 року щодо нього ( ОСОБА_1 ) здійснювалося кримінальне провадження, закрите постановою Київської міської прокуратури у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, що свідчить про поважність причин, за яких скарга на рішення Дисциплінарної палати подана з порушенням строку.
За наслідками розгляду [поновленої] скарги ВРП рішенням від 25 травня 2021 року № 1125/0/15-21 залишила без змін рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року про притягнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
ВРП погодилася з висновками Другої ДП ВРП, що ОСОБА_1 шляхом усунення від виконання визначених законом обов`язків судді та тривалої відсутності на роботі з невідомих причин допустив поведінку, яка свідчить про грубе і систематичне нехтування ним обов`язками судді, є умисною та такою, що порочить звання судді, підриває авторитет правосуддя та є несумісною зі статусом судді у розумінні частин восьмої та дев`ятої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Характер допущених суддею ОСОБА_1 порушень, які були тривалими і не усунуті на момент притягнення до дисциплінарної відповідальності, переконали ВРП, що вид дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення судді з посади, який застосувала Друга ДП ВРП, є пропорційним вчиненому проступку.
16. 18 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 25 травня 2021 року № 1125/0/15-21 про залишення без змін рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 »;
- зобов`язати Раду скасувати рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 » та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення його з посади судді», а дисциплінарне провадження закрити;
- скасувати рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України»;
- скасувати ухвалу Голови ВРП Бенедисюка І. М. від 5 червня 2018 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення у відставку;
- зобов`язати ВРП розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 у відставку з посади судді Апеляційного суду міста Києва згідно із заявою від 22 грудня 2015 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 червня 2021 року відкрив провадження у справі, ухвалою від 14 липня 2021 року роз`єднав позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом виділення в самостійне провадження вимоги про:
- визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 25 травня 2021 року № 1125/0/15-21 про залишення без змін рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15/18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 »;
- зобов`язання ВРП скасувати рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 » та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про його звільнення з посади судді» та закриття дисциплінарного провадження.
Справу в частині цих вимог суд передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2021 року, клопотання ВРП задовольнив і позов ОСОБА_1 до Ради про:
- скасування рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 » з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України»;
- скасування ухвали голови ВРП Бенедисюка І. М. від 5 червня 2018 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення у відставку;
- зобов`язання ВРП розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 у відставку з посади судді Апеляційного суду міста Києва згідно із заявою від 22 грудня 2015 року,
залишив без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 08 вересня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково, скасувала рішення ВРП від 25 травня 2021 року № 1125/0/15-21 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 ». У задоволенні решти вимог скарги відмовила.
З-поміж іншого, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок ВРП про самоусунення судді від виконання його обов`язків саме із 3 серпня 2015 року до 11 квітня 2018 року не відповідає фактичним обставинам справи, адже ОСОБА_1 був відсторонений від здійснення правосуддя рішенням ВККС з 10 липня по 10 вересня 2015 року, а з 23 лютого 2016 року суддя втратив відповідні повноваження на виконання вимог закону, адже досяг 65-річного віку.
17. За частиною третьою статті 52 Закону № 1798-VIII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, Рада розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.
Під час повторного розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палата ВРП зауважила, зокрема, що ще тоді, коли у ВРЮ виник обов`язок щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про відставку (до 22 січня 2016 року), у її провадженні не перебували заяви, які могли стати підставою для відкриття дисциплінарної справи, наслідком якої могло бути звільнення судді з посади з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
ВРП в рішенні від 23 листопада 2017 року № 3760/0/15-17 дійшла такого самого висновку. До того ж додала, що відповідно до пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, який набрав чинності з 05 січня 2017 року, у разі якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», його повноваження припиняються з 30 вересня 2016 року, крім випадку, якщо до 30 вересня 2016 року в установленому законом порядку суддею було подано заяву про відставку. У разі якщо суддею було подано заяву про відставку, ВРП розглядає таку заяву в порядку, визначеному цим Законом, та ухвалює одне з таких рішень:
- рішення про звільнення судді з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України;
- рішення про відмову у звільненні судді з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку, якщо суддя не має стажу роботи на посаді судді, необхідного для виходу у відставку відповідно до вимог законодавства, яке діяло на день подання суддею заяви про відставку. У такому випадку повноваження судді припиняються із 30 вересня 2016 року.
Такі варіанти рішень узгоджуються з приписами статті 145 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої відставка судді припиняється у разі: повторного призначення його на посаду; набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину; припинення його громадянства або набуття ним громадянства іншої держави; визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Далі ВРП підсумувала, що для особи, яка досягла граничного віку перебування на посаді судді (шістдесят п`ять років) та має необхідний стаж роботи для задоволення заяви про відставку, право на відставку не може залежати від результатів розгляду дисциплінарної справи, відкритої після досягнення граничного віку перебування на посаді судді, оскільки таке право може бути припинено тільки внаслідок вчинення такою особою умисного злочину, встановленого обвинувальним вироком, який набрав законної сили.
З покликанням на приписи частини першої статті 129^1 Конституції України (про обов`язковість виконання судового рішення), частини другої статті 13 Закону  № 1402-VIII (про обов`язковість до виконання всіма органами державної влади, , їх посадовими та службовими особами, на всій території України), на необхідність дотримання принципу «належного врядування», за яким, як визнає сама ВРП, суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення, а особливо після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлені судом, ВРП ще раз перевірила доводи скарги ОСОБА_1 на рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18, зобов`язалася дотриматися висновків Великої Палати Верховного Суду та встановлених обставин дисциплінарної справи, відкритої після реалізації ОСОБА_1 свого права на відставку у грудні 2015 року та після досягнення ним граничного віку перебування на посаді судді і вирішила, що нема підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Відтак ВРП виснувала, що за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , яку в його інтересах подав його представник адвокат Сільницький І. В., на підставі пункту 1 частини десятої статті 51 Закону № 1798-VIII рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 про притягнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності підлягає скасуванню повністю із закриттям дисциплінарного провадження.
18. 06 листопада 2023 року до ВРП від ОСОБА_1 надійшла заява від 04 листопада 2023 року про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку. ВРП ухвалою від 05 грудня 2023 року № 1187/0/15-23 зупинила розгляд питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку (за заявою від 4 листопада 2023 року) з підстав, передбачених частиною третьою статті 55 Закону № 1798-VIII.
Після того як ВРП рішенням від 06 лютого 2024 року № 330/0/15-24 скасувала повністю рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 «Про притягнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» та закрила дисциплінарне провадження, 18 квітня 2024 року Рада ухвалою від 18 квітня 2024 року № 1157/0/15-24 поновила розгляд питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку.
19. 13 серпня 2024 року ВРП з посиланням на частину першу статті 53 Закону   № 1402-VIII щодо гарантованого перебування судді на посаді судді до досягнення ним шістдесяти п`яти років, крім випадків звільнення судді з посади або припинення його повноважень відповідно до Конституції України та цього Закону, а також на правила пункту 16.7 Регламенту ВРП, за якими Рада постановляє ухвалу про залишення заяви (висновку, подання) без розгляду, якщо на момент розгляду Радою питання про звільнення суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, Рада зважила на свої рішення від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та на те, що на час розгляду цієї заяви про звільнення у відставку зазначене рішення ВРП є чинним, і на підставі приписів Закону № 1798-VIII, пункту 16.7 Регламенту ВРП ухвалила залишити без розгляду заяву позивача про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку.
20. Після цього позивач надсилав заяви про звільнення його у відставку 18 серпня, 06 жовтня та 27 жовтня 2024 року, на які ВРП листовно відповіла 05 вересня, 18 жовтня та 04 листопада 2024 року, що підстав для її задоволення нема, оскільки на заваді такому рішенню стоять рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 » з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» та від 13 серпня 2024 № 2450/0/15-24 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку.
З аналогічного змісту заявами позивач звертався до ВРП 15 листопада, 31 грудня 2024 року та 09 січня 2025 року, з відповідей ВРП на які, принаймні з відповіді від 04 лютого 2025 року на його заяву від 09 січня 2025 року видно, що причини відмовити їх задовольнити ті самі, які Рада надавала позивачу на подібні звернення раніше.
21. Зі змісту перебігу дій з ухвалення ВРП, її органом рішення про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва, часових меж з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про ухвалене стосовно нього рішення до моменту його оскарження, вчинення вольових дій, спрямованих на оспорення цих дій та рішень до ВРП, а потім до судових інстанцій, з результатів розгляду цих звернень, підстав та мотивів рішень, які ВРП ухвалювала супроти звернень позивача, за винятком рішення, коли Рада закрила дисциплінарне провадження, випливає, що позивач від часу ухвалення рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» не був інертним, збайдужілим чи пасивним щодо наміру домогтися, щоб означена підстава звільнення його з посади судді не мала ніякого юридичного значення.
Позивач не раз обирав різні форми звернення до ВРП, а потім до суду - спочатку заяви про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 29 травня 2018 року, потім заяви про звільнення у відставку, які містили прохання про звільнення з підстави, не пов`язаної зі звинуваченнями у скоєнні дисциплінарного проступку. Але йому не один раз відмовляли в цьому з посиланням на те, що є рішення ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 » з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», законність якого ОСОБА_1 не оскаржив з власної провини, бо вчасно не звернувся до суду з відповідним позовом.
22. Згодом сама ВРП поновила строк на оскарження рішення її дисциплінарного органу. Відомо, що кінцевим наслідком цього розгляду стало рішення ВРП про повне (цілковите) скасування рішення Другої ДП ВРП від 11 квітня 2018 року № 1073/2дп/15-18 про притягнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і закриття дисциплінарного провадження. Знано також, що це рішення ВРП ухвалила 06 лютого 2024 року.
23. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження рішення ВРП про звільнення його з посади судді за особливими підставами, бо насамперед надав перевагу обставинам, які демонстрували, що скаржник знав про час та місце ухвалення оскарженого рішення, мав можливість його оскаржити, але своєчасно цього не зробив. Суд констатував, що скаржник оскаржив рішення ВРП після спливу значного проміжку часу. Цей пропуск строку має визнаватися значним і таким, що не має під собою поважних причин, навіть тоді, якщо вести його відлік від дати винесення рішення ВРП про припинення дисциплінарного провадження - 06 лютого 2024 року, адже з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 14 січня 2025 року.
Суд виходив з того, що позивач не назвавреальних, непереборних і об`єктивно нездоланних причин, які правдиво могли завадити йому звернутися до суду. А ті причини, які позивач назвав, визнав недостатніми для того, аби виправдати такий тривалий проміжок часу, впродовж якого позивач не міг звернутися до суду за судовим захистом.
24. Велика Палата не може заперечувати лік часу, який сплинув від дати, приміром, винесення рішення про закриття дисциплінарного провадження (06 лютого 2024 року) і до дати звернення до суду із цим позовом (14 січня 2025 року), тому що він відповідає об`єктивній дійсності. Погоджується з тим, що визнання поважності причин пропуску строку за певних умов мають охоплюватися чинники, на які послався в цій справі суд першої інстанції.
25. Втім у проблемних питаннях застосування інституту строків в адміністративному процесі не можна оминати увагою не менш важливі, змістовно-логічні, глибокі юридичні аспекти правильного розуміння та застосування правил цього інституту права. Йдеться про ті з них, в юридичній площині яких відбувається визначення:
- моменту настання події, з якої має починатися відлік процесуального строку оскарження її протиправності; 
- правничої ситуації, яка би дозволяла уяснити, чи знав той, чиє право порушене, або мав би знати (дізнатися) про ухвалення, зокрема, певного рішення, яке спонукає до активних дій, до поведінки, націленої на своєчасний вибір форми та способу виправлення й усунення шкідливої дії цього рішення, але свідомо нічого не робить або сподівається на виправлення помилки тим, хто її допустив;
- умов, за яких мають чинитися вольові дії, спрямовані на реалізацію права на оскарження дій, бездіяльності чи рішення того, хто діями, бездіяльністю чи певним рішенням порушив права, свободи чи зачепив інтереси того, хто про це стверджує, а також відбуватися своєчасне звернення за захистом порушеного права.
26. Відповідно до статті 1 Основного Закону Україна є правовою державою, концепт якої за частиною другою статті 3 цього Основного Закону передбачає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Згідно із частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади, , їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За частинами першою, другою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.  .
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
27. Глава 6 Закону № 1798-VIII регламентує порядок звільнення судді з посади.
Стаття 56 цього Закону встановлює правила звільнення судді з посади за особливими підставами. Зокрема, питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП розглядає на своєму засіданні. За частиною третьої цієї статті, щоб розглянути питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), до ВРП має надійти подання її Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Лише на підставі цього подання ВРП розглядає питання про звільнення судді з посади з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Згідно із частиною шостою цього Закону за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстави, визначеної, зокрема, пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.
28. Ці правила закону не тільки прописують підстави звільнення судді за однією з особливих обставин звільнення з посади судді, але й встановлюють обов`язок саме для органу ВРП - її Дисциплінарної палати, у формі подання назвати ці обставини, а самій ВРП за результатами розгляду винести мотивоване рішення. Запроваджений законом порядок звільнення судді з посади за особливими обставинами вимагає від ВРП, її органів активної, ініціативної поведінки.
До певної міри можна погодитися з тим, що застосування ВРП згаданого порядку звільнення судді з посади диктується необхідністю дотримання гарантій незалежності суддів, які забезпечують неможливість їхнього звільнення з посади безпідставно та з порушенням встановленого порядку, а також завданнями, які стоять перед спеціальним конституційним органом державної судової влади - ВРП, якими, зокрема, є формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, забезпечення додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів.
29. Втім, якщо Закон № 1798-VIII встановив, хто (який орган державної влади), чому (з огляду на які підстави) і яким чином (за яким порядком) вирішує питання про звільнення судді за особливими обставинами, то ні цей Закон, ані Закон № 1402-VIII не встановлюють приписів, за якими можуть переглядатися рішення ВРП про звільнення судді за вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді, у разі, якщо відпали обставини, які були підставами для звільнення судді з посади. 
Ні Закон № 1798-VIII, ні Закон № 1402-VIII не запроваджують регулювання стосовно того, хто має ініціювати перегляд рішення про звільнення - чи сам суддя, чи ВРП, її органи. Наприклад, чи може ВРП використати правила статті 56 Закону № 1798-VIII для того, щоб переглянути рішення про звільнення судді за обставинами, яких насправді нема. 
30. Однак те, що таких законодавчих приписів нема, не означає, що нема порушеного права судді, стосовно якого є рішення ВРП про звільнення його з посади судді за вчинення дисциплінарного проступку, яке фактично основується на обставинах проступку, який за рішенням компетентного органу не кваліфікується як дисциплінарний проступок. Адже таке рішення, принаймні в цій справі, існує, є чинним і гласить, що суддя звільнений саме за вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді.
31. Якщо повернутись до обставин цієї справи, то можна побачити, що суддя ОСОБА_1 не змирився з таким рішенням і впродовж доволі тривалого проміжку часу добивається визнання його протиправним і скасування його. Від дати ухвалення оскарженого рішення (29 травня 2018 року) і до дня ухвалення рішення про припинення дисциплінарного провадження (06 лютого 2024 року), а потім від цієї дати до 14 січня 2025 року з використанням різних форм звернення - від прямого оскарження до адміністративного суду рішення про звільнення з посади до суду за особливими обставинами і до подання численних заяв про звільнення з посади судді за його заявами про відставку, суддя давав приводи для поновлення його права на відставку.
Позивач отримував від ВРП відмови змінити підстави його звільнення з посади судді, мотивами яких було в основному те, що на заваді цьому вирішенню питання про звільнення його у відставку стоїть оскаржене рішення ВРП.
32. Велика Палата вважає, що поведінка ВРП в описаній юридичній площині, коли ВРП знає, що нема дисциплінарної справи, як і нема особливих обставин для звільнення судді за цими обставинами; коли відає, що суддя з посиланнями на безпідставність рішення про звільнення його з посади судді за вчинення дисциплінарного проступку настирливо доводить і просить змінити причини звільнення; коли ВРП не заперечує дати, строків та неодноразового звернення позивача із заявами про звільнення його з посади судді за загальними обставинами (за заявою про відставку) навіть без формального скасування постанови про звільнення за дисциплінарний проступок, але відмовляється позитивно їх розглянути, бо, як можна припустити з мотивів рішення ВРП від 13 серпня 2024 року, очікувала, що позивач його оскаржить, у своїй сукупності демонструють виникнення правних відносини, в яких ВРП давала, а позивач мав справедливі правомірні сподівання на те, що ВРП рано чи пізно дотримається власних внутрішніх правил та процедур і виправить свою помилку щодо рішення про підстави звільнення судді з посади.  
33. Велика Палата пам`ятає, що заявленим предметом спору є законність акта ВРП від 29 травня 2018 року № 1547/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України». У позовній заяві позивач нагадує, що очікував від ВРП, що вона сама виправить свою помилку.
Тобто, хоча позивач називає предметом спору оскаржене рішення ВРП, але зі змісту доводів позову простежується, що позивач наводить більше мотивів про бездіяльність ВРП, яка відмовляється розпочати (ініціювати) процедуру перегляду оскарженого рішення ВРП чи ухвалити рішення про звільнення судді за загальними підставами і наче змушує («підштовхує») позивача до вибору судового оскарження згаданого вище акта шляхом визнання його протиправним і таким, що підлягає скасуванню, розуміючи, що строки оскарження його сплинули.
34. Велика Палата вважає, що за наслідками такої діяльності ВРП настає певна подія чи створюються певні документи, з настанням / утворення якої / яких не можна безсумнівно стверджувати, що почався відлік звернення за захистом порушеного права чи інтересу.
Велика Палата у власних постановах неодноразово висновувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає в неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.
35. Отож якщо дивитися на спірні правовідносини крізь призму цих принципів (юридичної визначеності та правомірних сподівань), можна побачити, що після того як ВРП ухвалила рішення про закриття дисциплінарного провадження, у позивача виникли правомірні сподівання на те, що ВРП направить подання або обере будь-який формат реагування, спрямований на те, щоб виправити підстави звільнення судді ОСОБА_1 . 
Видається зрозумілим і незаперечним, що після закінчення строку, визначеного законом для звернення до суду про оскарження за формою акта, не зникає вимога права щодо видання такого акта. Ця вимога припиняється (зникає, закінчується або після видання відповідного рішення, вчинення відповідної дії, або відмови судді від свого наміру бути звільненим на підставі заяви про відставку, або настання інших юридично значимих факторів). Рівномірно в особи, стосовно якої має бути ухвалене запитуване ним рішення, виникають правомірні сподівання, що навіть після закінчення визначеного законом строку суб`єкт владних повноважень вчинить активні дії та виконає покладний на нього законом припис видати акт на підставі відповідного подання (іншого приводу).
36. За обставинами цієї справи позивач не втрачав інтересу до питання ухвалення пропонованого ним рішення та вчиняв активні дії, що виразилися у направленні численних заяв до ВРП - основного суб`єкта, відповідального за функціонування добросовісного складу суддівського корпусу. І звернення до суду (14 січня 2025 року) тільки підтверджує, що позивач добросовісно користувалися своїми правами щодо обізнаності про строки оскарження судових рішень ВРП.
37. Велика Палата вважає, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм процесуального права дійшов хибного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.
38. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, оскаржена ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до цього самого суду.
Керуючись статтями 266, 292, 312, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                               В. Ю. Уркевич
Суддя доповідач                                                                                                  М. І. Гриців
Судді:                                                О. О. Банасько                                           О. В. Кривенда
О. Л. Булейко                                             К. М. Пільков
Ю. Л. Власов                                              О. В. Ступак
І. А. Воробйова                                          І. В. Ткач
Ж. М. Єленіна                                            О. С. Ткачук
Л. Ю. Кишакевич                                       Є. А. Усенко
В. В. Король