УХВАЛА

12 травня 2025 року 
м. Київ
справа № 360/720/24
адміністративне провадження № К/990/16879/25 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №360/720/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправними та скасування наказів, встановлення факту застосування економічного тиску/мобінгу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому просила:
- визнати протиправними та скасувати: накази Міністерства юстиції України від 20 травня                2024 року № 760/к «Про поновлення» та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 23 травня 2024 року № 10/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 20 травня 2024 року № 760/к «Про поновлення»;
- встановити факт застосування до позивачки з боку Міністерства юстиції України та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) економічного тиску/мобінгу, спрямованого на приниження гідності з метою примушування позивачки до припинення трудових відносин.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалами Верховного Суду від 19 березня 2025 року, 16 квітня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від                  05 листопада 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від                       06 лютого 2025 року у справі №360/720/24 повернуто особі, яка їх подала.
21 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від                06 лютого 2025 року у справі №360/720/24.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею                           328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржниця посилається,зокрема, на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень не було враховано висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2020 року №500/424/19.
Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту              1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом  1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Водночас скаржником вказаних вимог не дотримано, оскільки не систематизовано який висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування конкретної норми права суперечить позиції Верховного Суду щодо застосування цієї норми, а також не обґрунтовано, що ця правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Предметом спору у справі №500/424/19  є визнання протиправною бездіяльності посадових осіб прокуратури щодо невиконання постанови суду в частині поновлення на публічній службі та виплати заробітної плати, стягнення втраченого середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
Тоді як у справі №360/720/24 предметом спору є накази Міністерства юстиції України та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про поновлення позивачки на посаді та про оголошення наказу про поновлення, а також встановлення факту застосування до неї економічного тиску/мобінгу.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також у касаційній скарзі скаржниця вказує на пункт 3 частини четвертої статті                               328 КАС України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:
- статті 235 Кодексу законів про працю України при наданні оцінки правомірності наказів відповідачів/боржників про поновлення державних службовців на посадах, що не передбачені штатним розписом установи у зв`язку з відсутністю не тільки відповідної посади, на якій відбувається  поновлення, а в цілому такого документу як штатний розпис;
- статті 2-2 Кодексу законів про працю України в частині визначення інших можливих форм проявів економічного тиску, крім перелічених у статті 2-2 Кодексу законів про працю України, критеріїв  вимірюваності та способів доведення (можливості доказової бази) такого тиску.
Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявниці, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Проаналізувавши доводи заявниці, Суд доходить висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки позивачка лише послалася на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, проте не навела у касаційній скарзі належного обґрунтування як саме такий висновок щодо цієї норми може вплинути на вирішення подібних спорів у інших справах, виходячи з обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки  характерні виключно для цих правовідносин.
Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті                 328 КАС України, заявником не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
З огляду на зазначене, клопотання скаржниці про поновлення строку на касаційне оскарження Судом не вирішується.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №360/720/24 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є статочною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                    О.Р. Радишевська