справа № 759/19775/24                                      головуючий у суді І інстанції Бабич Н.Д.
провадження № 22-ц/824/9316/2025                суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
04 червня 2025 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Надточий К.О., 
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником Савченко Віктором Івановичем на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д. в місті Києві, дата складення повного тексту рішення 25 лютого 2025 року,у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в якому просила розірвати шлюб та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на:
-         квартиру АДРЕСА_1 , 
-         квартиру АДРЕСА_2 , 
-         квартиру АДРЕСА_3 , 
-         квартиру АДРЕСА_4 , 
-         5/10 часток житлового будинку АДРЕСА_5 , 
-         5/10 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 . 
За відповідачем визнати право власності на автомобіль.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, після початку відкритої воєнної агресії з боку РФ 24 лютого 2022 року суттєво змінились звичні умови життя родини. Зокрема, за цих обставин, позивач з сином певний час змушені були проживати за межами України. Подружжя не змогло витримати зазначених змін в умовах життя родини, і це призвело до   фактичного припинення шлюбних відносин, позивач та відповідач не проживають разом з жовтня 2023 року. В даний час за спільною згодою позивач залишилася проживати разом із сином в житловому будинку за номером АДРЕСА_5 . Ще на момент укладення шлюбу у 2004 році позивач була самодостатньою у фінансовому відношенні особою і мала у своїй власності кошти, достатні для того, щоб не залежати від подальшої фінансової спроможності чоловіка. Це, а також фінансова допомога батьків надали їй можливість під час подружнього життя придбати у власність за особисті кошти наступне нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_3 : 
-         квартира АДРЕСА_1 (загальною площею 92,9 кв. м., житловою площею 60,6 кв. м., договір купівлі-продажу від 20.01.2021, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бердесом М.О., зареєстрований в реєстрі за № 107); 
-         квартира АДРЕСА_2 , (загальною площею 41,8 кв. м., відплатний договір від 24 січня 2019 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за договором № СФО/01-КВ/092-МП майнових прав. 
Право власності зареєстроване в Держреєстрі 15.04.2021): квартира АДРЕСА_3 , (загальною площею 41,8 кв.м., відплатний договір від 24 січня 2019 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за договором № СФО/01-КВ/337-МП майнових прав. Право власності зареєстроване в Держреєстрі 15.04.2021); квартира АДРЕСА_4 , (загальною площею 36,6 кв.м., відплатний договір відступлення від 08 червня 2017 року № 17032-/РН-У до інвестиційного договору № 13003/РН-ПРМ від 17.11.2015. Право власності зареєстроване в Держреєстрі 12.06.2017). Оскільки на той час між подружжям були довірливі відносини, а шлюбний контракт не укладався, зазначені договори щодо вказаних квартир оформлялись у звичайному порядку, без фіксування фактично наявних усних домовленостей між подружжям стосовно цього майна. Також під час подружнього життя за спільні кошти подружжя придбано у власність наступне майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 -  5/100 часток житлового будинку АДРЕСА_5 (договір); 5/100 часток земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою: АДРЕСА_5 , на якій розміщений зазначений вище житловий будинок; автомобіль VOLVO марки ХС-60, д.н.з. НОМЕР_1 , дата держреєстрації 29 листопада 2019 року. Останнє майно дійсно підлягає поділу згідно вимог чинного Сімейного кодексу України. Оскільки право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_5 складає 5/100 часток, де інші 95/100 часток належать іншим особам -   цей об`єкт нерухомого майна по суті є неподільною річчю. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року  позов ОСОБА_3 задоволено частково. Шлюб, зареєстрований між  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 16 липня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Хмельницької області, про що є актовий запис за №56, - розірвано. 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  - квартиру АДРЕСА_1 . 
Визнано за  ОСОБА_3  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Визнано за  ОСОБА_1  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  - квартиру АДРЕСА_2 . 
Визнано за  ОСОБА_3  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Визнано за  ОСОБА_1  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  - квартиру АДРЕСА_3 . 
Визнано за  ОСОБА_3  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . 
Визнано за  ОСОБА_1  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  - квартиру АДРЕСА_4 . 
Визнано за  ОСОБА_3  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 . 
Визнано за  ОСОБА_1  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 . 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  - 5/100 часток житлового будинку АДРЕСА_5 . 
Визнано за  ОСОБА_3  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/40 частину житлового будинку  АДРЕСА_5 . 
Визнано за  ОСОБА_1  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/40 частину житлового будинку  АДРЕСА_5 . 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  - 5/100 часток земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою:  АДРЕСА_5 . 
Визнано за  ОСОБА_3  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/40 частину земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою:  АДРЕСА_5 . 
Визнано за  ОСОБА_1  у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/40 частину земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою: АДРЕСА_5 . 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  автомобіль «VOLVO» марки XC-60, д.н.з. НОМЕР_1 та визнано, що ідеальні частки у порядку поділу спільного майна подружжя  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  становлять 1/2 ч. за кожним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поділ майна подружжя, які суд задовільнив частково, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1   вказує, щона момент звернення до суду як подружжя, яке спільно дійшло згоди щодо розірвання шлюбу, подружжя розглядали багато варіантів та способів оформлення особистого права кожного щодо спільного майна подружжя, в тому числі нотаріальному порядку, однак не дійшли згоди саме щодо способу та порядку поділу (при цьому спору між ними з приводу того, хто з подружжя в решті решт має стати власником якого майна між ними не було). Це тривало досить довго (в позові зазначено, що фактично родина мешкає окремо з лютого 2022 року, а будь які шлюбні відносини припинені з жовтня 2023 року. Позов надійшов до суду 24.09.2024 р.). Однак подружжя так і не дійшло необхідної згоди щодо спільного майна. За цих обставин і мало місце звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя. Лише через певний час після цього відповідач погодився з позицією дружини і, враховуючи, що у сторін не було непорозумінь саме з приводу того, кому з подружжя має відійти яке саме майно, що юридично мало статус спільного майна подружжя, а лише щодо способу та порядку поділу майна, відповідач надав суду відзив, у якому визнав позовні вимоги, але в порушення вимог ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог.Тож абсолютно безпідставними є висновки суду в оскаржуваному рішенні, що начеб то «позивачем не доведено наявності між сторонами спору щодо поділу майна подружжя та неможливості його поділу в позасудовому порядку, в тому числі шляхом укладення між сторонами нотаріально посвідченого договору про поділ майна, як і не доведено наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу, що підлягає захисту в судовому порядку». З іншого боку, такий висновок суду взагалі не виглядає логічним, більш того є досить суперечливим. Адже, суд, зазначивши про недоведеність наявності спірних правовідносин все ж постановив судове рішення в частині позовних вимог про поділ майна подружжя. При цьому за незрозумілих причин ухвалив судове рішення, яке не відповідає інтересам жодного із подружжя. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що подана відповідачем апеляційна скарга в повному обсязі відтворює фактичні обставини щодо дійсних правовідносин сторін у даній справі, є обґрунтованою і вмотивованою та об`єктивно підтверджує незаконність судового рішення від 17 лютого 2025 року в оскаржуваній частині. 
Представник відповідача - адвокат Савченко В.І. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_3 повідомлялася судом про час та місце розгляду справи шляхом надсилання судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така судова повістка повернулася 02 травня 2025 року з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 у справі №755/17944/18 касаційний суд виснував, що довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Оскільки сторони по справі у судове засідання не з`явилися, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення,   суд вважає, що таку слід вирішити по суті(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
Враховуючи зазначене, керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду в частині позовних вимог про розірвання шлюбу сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Судом встановлено, що за період шлюбу сторони по справі придбали майно, а саме: 
квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 92,9 кв.м., житловою площею 60,6 кв.м., відповідно до договору купівлі- продажу від 20 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бердесом М.О., зареєстрований в реєстрі за № 107); 
квартиру АДРЕСА_2 (загальною площею 41,8 кв.м., відповідно до відплатного договору від 24 січня 2019 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за договором № СФО/01-КВ/092-МП майнових прав, право власності зареєстроване в Державному реєстрі 15.04.2021); 
квартиру АДРЕСА_3 , (загальною площею 41,8 кв.м., відплатний договір від 24 січня 2019 року про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за договором № СФО/01-КВ/337-МП майнових прав, право власності зареєстроване в Державному реєстрі 15.04.2021); 
квартиру АДРЕСА_4 (загальною площею 36,6 кв.м., відплатний договір відступлення від 08 червня 2017 року № 17032-/РН-У до інвестиційного договору № 13003/РН-ПРМ від 17.11.2015, право власності зареєстроване в Державному реєстрі 12.06.2017), право власності на яке зареєстроване за позивачем ОСОБА_3 . 
Також під час подружнього життя за спільні кошти подружжя придбано у власність 5/100 часток житлового будинку АДРЕСА_5 (договір); 
5/100 часток земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою:  АДРЕСА_5 , на якій розміщений зазначений вище житловий будинок; 
 автомобіль «VOLVO» марки XC-60, д.н.з. НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 29 листопада 2019 року, право власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач позов визнав та проти задоволення позову не заперечував, про що зазначив у своїх заявах, поданих до суду, а відтак позивачем не доведено наявності між сторонами спору щодо поділу майна подружжя та неможливості його поділу в позасудовому порядку, в тому числі шляхом укладення між сторонами нотаріально посвідченого договору про поділ майна, як і не доведено наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу, що підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином, суд вважав, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спірні квартири; 5/100 часток житлового будинку  АДРЕСА_5 ; 1/40 (25/1000) частину житлового будинку АДРЕСА_5 ; 5/100 часток земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою: АДРЕСА_5 ; 1/40 (25/1000) частину земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, за адресою:  АДРЕСА_5  та автомобіль на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на майно по 1/2 частині спірного майна кожному.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)).
Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.
Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. 
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що спірне майно, що заявлене до поділу придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, тому воно є спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірного майна в рівних частках шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частину у спільному рухомому та нерухомому майні.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що позивачем суду не надано жодного доказу, на підтвердження факту придбання зазначеного майна чи його частини за її особисті кошти.
Також матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність обставин, що тягнуть за собою можливість відступу від рівності часток подружжя, а самеобставин, що мають істотне значення, зокрема що відповідач   не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ст. 70 СК України).
Оскаржуючи рішення суду, відповідач не звернув уваги, що жодних позовних вимог він не заявляв. Відмова в задоволенні позову позивачу, в результаті чого відповідач ставиться в краще становище ніж те, яке він міг мати у разі задоволення позову в повному обсязі, ніяким чином не порушує прав відповідача. 
Також відповідач та його представник залишили поза увагою, що визнання позову відповідачем законом не віднесено до обставин, які є підставою до відступу від принципу рівності часток подружжя  у спільному майні, а відтак суперечить закону.
Зазначене давало суду першої інстанції підстави до поділу спільного майна без врахування такого визнання, а саме з урахуванням вимог ст. 70 СК України.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції заяви відповідача про визнання позовних вимог є не обґрунтованими.
В той же час, як вірно вказав суд першої інстанції, у разі наявності згоди сторін на поділ  спільного майна у спосіб, за яким, в порушення принципу рівності часток подружжя, дружині буде виділено переважну кількість спільного майна, сторони не позбавлені здійснити такий поділ уклавши відповідні цивільно правові угоди.
Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).
 Доводи апеляційної скарги в частині не постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову в прийнятті відповідачем позову, апеляційний суд вважає не спроможними.
Так,   відсутність ухвали суду першої інстанції про відмову у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог є порушенням норм процесуального права, проте таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи, а відтак в силу вимог ст. 376 ЦПК України не може бути підставою до скасування рішення.  
До апеляційної скарги відповідачем надано нові докази, а саме копії витягів з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_6 . за договором дарування, серія та номер: 142, виданий 24.02.2024; квартиру АДРЕСА_7 , за договором дарування, серія та номер: 138, виданий 24.02.2024; квартиру АДРЕСА_8 , за договором дарування, серія та номер: 140, виданий 24.02.2024; машиномісце в паркінгу житлового будинку АДРЕСА_9 , за договором дарування, серія та номер: 133, виданий 24.02.2024.
Вказані докази не подавались  відповідачем до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки перегляд справи судом апеляційної інстанції   на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства,  відповідачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання доказів та про приєднання їх до справи,  апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів на стадії апеляційного провадження та надання їм оцінки.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
З огляду на викладене, апеляційний суд  погоджується з висновками суду першої інстанції, судом повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, вірно застосовані норми матеріального права не допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою до скасування рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Савченко Віктором Івановичем   залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року  без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 05 червня 2025 року.

 
Головуючий                                                                      Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                  Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.