07.04.25
22-ц/812/527/25

Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5741/24    Головуюча суду першої інстанції - Рум`янцева Н.О. 
Провадження: 22-ц/812/527/25                         Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

07 квітня 2025 року                         м. Миколаїв         справа №489/5741/24 
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С.,
за участю: представника позивача - Захаренкової А.Ю.,
представника третьої особи - Цибульської Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Миколаївської міської ради «Зоря», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 

установив:

31 липня 2024 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнати у гуртожитку АДРЕСА_1 . 
Позовна заява мотивована тим, що кімната у гуртожитку не приватизована, не службова, належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва. Під час обстеження житлового фонду комісією було виявлено, що в кімнаті АДРЕСА_1 , ніхто не проживає з 01 червня 2021 року і по теперішній час. Відповідач не надавав позивачу та/або третій особі жодних заяв про те, що буде відсутнім у згаданому житловому приміщенні понад шість місяців з поважних причин. Реєстрація відповідача за вказаною адресою позбавляє позивача можливості надати вказану кімнату іншим особам, які потребують забезпечення житлом.
Позиція відповідача суду невідома, оскільки справу розглянуто за його відсутності.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту відсутності відповідача у спірній кімнаті у гуртожитку понад встановлені законом строки без поважних причини, які б достеменно підтверджували не проживання відповідача у кімнаті у гуртожитку без поважних причин та причини його відсутності.
Будь-яких інших доказів на підтвердження не проживання відповідача у кімнаті АДРЕСА_1 без поважних причин, в тому числі у зв`язку із втратою інтересу до житла, позивачем не надано, як і не надано доказів не сплати відповідачем за комунальні послуги.
20 лютого 2025 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в матеріалах справи наявні акти про не проживання відповідача з 01 червня 2021 року по теперішній час, відповідач жодних заяв про свою відсутність понад шість місяців з поважних причин не надавав, що свідчить про втрату ним інтересу до користування житлом та є достатньою підставою для визнання його таким, що втратив право користування кімнатою у гуртожитку.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем та третьою особою не подано.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом установлено, що гуртожиток розташований по АДРЕСА_1 , перебуває на балансі КЖЕП ММР «Зоря» та належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.
Як вбачається з картки реєстрації особи, в гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 .
Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про реєстрацію особи з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 06 серпня 2024 року за № 16.27-37023-2024, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 без зазначення номеру кімнати.
Відповідно до листа Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 29 березня 2023 року за вих. № 7997/10.01-03/23-2, рішення про надання згоди на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, зокрема, по АДРЕСА_1 не виносилось.
З технічного заключення кімнати АДРЕСА_1 з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Миколаївської міської ради від 14 березня 2024 року, основним квартиронаймачем кімнати АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Кімната не приватизована та не є службовою.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 24 квітня 2024 року, право власності на кімнату АДРЕСА_1 , не зареєстровано.
Під час обстеження житлового фонду комісією було виявлено, що в кімнаті АДРЕСА_1 відповідач не проживає з 01 червня 2021 року по теперішній час.
Згідно з Актом від 14 березня 2024 року, підписаним сусідами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченому посадовими особами КП ММР «Зоря», за адресою: АДРЕСА_1 з 01 червня 2021 по теперішній час не проживає ОСОБА_1 .
Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, до матеріалів справи долучено, зокрема: картку реєстрації особи у гуртожитку; докази того, що спірна кімната у гуртожитку не приватизована та не є службовою; Акт про не проживання.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з частинами першою, другою якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. 
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (частина п`ята статті 71 ЖК України).
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2024 року у справі № 183/271/22).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 зазначено, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 161/126/23 вказано, що «процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 25 серпня 2020 року у справі №569/12832/16-ц (провадження № 61-8622св19), від 22 грудня 2021 року у справі №758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19 (провадження № 61-16066св21)».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається суд встановив, що позивач, звертаючись до суду із позовом 31 липня 2024 року, надав докази, які свідчать про те, що відповідач щонайменше з липня 2021 року в кімнаті 513 вказаного гуртожитку не проживає, заяв про збереження за ним житла не подавав, кореспонденцію від суду першої інстанції, надіслану відповідачу за зареєстрованим місцем проживання гуртожитку у вересні 2024 року та від апеляційного суду 5, 13 та 25 березня 2025 року він не отримує, яка поверталася на адреси судів з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Участі у справі відповідач не брав, відзивів, клопотань та заперечень не подавав.
На запит апеляційного суду КЖЕП ММР «Зоря» надало інформацію, що відповідач ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення з підприємством не укладав, відповідно плату за проживання в кімнаті та компенсацію комунальних послуг за період з 01 листопада 2021 року по теперішній час не вносив, інформація щодо внесення плати за період з 01 червня 2021 року по 31 жовтня 2021 року у КЖЕП ММР «Зоря» відсутня.
З пояснень представника КЖЕП ММР «Зоря» Цибульської Г.М. в судовому засіданні апеляційного суду слідує, що речі відповідача в кімнаті відсутні.
Суд першої інстанції не врахував, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Суд не встановив поважності причин довготривалої відсутності (непроживання) ОСОБА_1 за вказаною адресою, а також продовження ним ставлення до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, з огляду у тому числі і на нездійснення ним оплати за проживання у гуртожитку. А тому позов Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. 
З урахуванням викладеного рішення районного суду відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із задоволенням позову, то відповідно до пункту 13 частини 1 статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції та при подачі апеляційної скарги підлягають перерозподілу між сторонами.
Судовий збір сплачений позивачем за подання позову у розмірі 3 028 грн та апеляційної скарги - 4 542 грн підлягає покладенню на відповідача.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року скасувати на ухвалити нове рішення.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Очаківським МВ УМВС України в Миколаївській області) таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Очаківським МВ УМВС України в Миколаївській області) на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (ЄДРПОУ 04056612) 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) грн судового збору в обох інстанціях.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                Н.В. Самчишина

Судді:                О.В. Локтіонова 

       Т.В. Серебрякова 

Повна постанова складена 08 квітня 2025 року.