ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2025 року
м. Харків
справа № 638/24348/24
провадження № 22-ц/818/2256/25
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії –  Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ФОП ОСОБА_2 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року у складі судді Семіряд І.В.,-
УСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання договору, стягнення коштів, моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22.02.2022 між ним та ФОП ОСОБА_2 укладено договір – замовлення №6.15.12.2020, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався виготовити, доставити, встановити та передати вибір змовнику, тобто позивачу. На виконання умов договору позивачем було сплачено передоплату у розмірі 65000 грн. Не дивлячись на повне виконання умов договору позивачем, відповідач до теперішнього часу не виконав умови договору. 20.04.2024 позивач письмово звернувся до відповідача, проте ОСОБА_2 не виконав умови договору та не повернув кошти. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 65 000 грн, які були передані йому у якості передоплати. Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 67015,00 грн та 27788,49 грн інфляційні витрати. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, яка полягає у моральних стражданнях, фізичній втомі та принижені. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, розірвати договір, стягнути кошти, які були внесені у якості передоплати, пеню, інфляційні витрати, моральну шкоду та витрати на правову допомогу. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року позовні вимоги задоволені частково.
Договір – замовлення №6.15.12.2020 від 22.02.2022, укладений між ОСОБА_1 до Фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 – розірвано.
Стягнуто з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму попередньої оплати 57 000 грн, моральну шкоду – 3000 грн, витрати на правову допомогу – 10 000 грн, а всього 70 000 грн.
В іншій частині у задоволені позову – відмовлено.
Стягнуто з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 в дохід держави суму судового збору, пропорційно до задоволених вимог у сумі 605 грн 90 коп.
Рішення мотивовано тим, що позивач як покупець, якому не передано товар, має право вимагати розірвання договору та повернення суми попередньої оплати в розмірі 65 000 грн. Разом з тим, з огляду на правову природу правовідносин сторін, суд прийшов до висновку, що до подачі цього позову у відповідача не виникло грошового зобов`язання щодо повернення попередньої оплати за продукцію. Тому, у даному випадку правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 625 ЦК України (стягнення інфляційних втрат) відсутні. У зв`язку з наведеним, у цій частині позову належить відмовити. В результаті винних дій відповідача позивачу була завдана моральна шкода, що полягала у стражданнях, фізичній втомі та приниженні, що викликані бездіяльністю відповідача та прикладанням зусиль для розірвання договору та стягнення коштів за непоставлений відповідачем товар, яку судом зменшено до 3000,00 грн. Стягнуто витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Зазначає, що не виконав умови укладеного між сторонами договору через початок повномасштабного вторгнення, неможливість продовження бізнесу у м. Харкові. Він добросовісно звернувся до позивач з проханням розірвати договір та запропонував повернення грошових коштів частинами. На час ухвалення рішення ним було повернуто 8000 грн. Тимчасове невиконання зобов`язань з повернення коштів спричинене виключно воєнним станом та його наслідками. Вимога позивача про негайне повернення всієї суми суперечить положенням Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18. Тому він вважає, необґрунтованим висновок суду про стягнення з нього 3000 грн на відшкодування моральної шкоди. Він постійно підтримував зв`язок із позивачем і не створював ситуацій, що могли б завдати йому моральних страждань. Після його звернення щодо повернення коштів він пояснив свою позицію та продовжував комунікацію. З огляду на зазначене, вважає, що моральна шкода не була завдана. Також, сума витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн є надмірною. Він не порушував умов договору та діяв відповідно до обставин, що склалися у зв`язку з воєнним станом. Задоволення позову про відшкодування витрат на адвоката є несправедливим, оскільки він не мав наміру ухилятися від виконання своїх зобов`язань.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимогст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 22.02.2022 між ФОП ОСОБА_2 , як виконавцем, та ОСОБА_1 , як замовником, укладено договір – замовлення №6.15.12.2020.
Відповідно до п. 1.1 договору – замовлення ФОП ОСОБА_2 зобов`язався виготовити, доставити, встановити та передати вирок замовнику, який виготоволено відповідно до технічної інформації на виготовлення виробу.
За умовами п. 3.1 договору сплата замовлення відбувається у два етапи: не менше 70% від вартості замовлення – передплата, у момент підписання договору; залишок – не пізніше одного робочого дня, після прийняття виробу та підписання акту приймання – передачі.
Як вбачається з товарного чеку №6.15.12.2020 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму 65000 грн у якості передплати за вироб.
Позивачем надано копію листа, яка адресована директору студії меблів ОСОБА_2 , у якому висловлено бажання ОСОБА_1 розірвати договір та повернути внесені кошти у сумі 65000 грн. Доказів того, що вказаний лист було направлено ФОП ОСОБА_2 не надано, доказів отримання вказаного листа ФОП ОСОБА_2 матеріали справи також не містять.
Як вказує позивач до теперішнього часу умови договору №6.15.12.2020 не виконані зі сторони відповідача ФОП ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі 65000 грн, які внесені у якості передплати відповідачем не повернуті. Вказані факти також не заперечується відповідачем, про що свідчить його заява, направлена суду електронною поштою.
З наданої позивачем технічної інформації, яка відповідно п. 1.1 договору є невід`ємною його частиною, вбачається що попередньою дату монтажу є 21.03.2022.
Разом з тим, як вбачається, з заяви відповідача він частково повернув суму передплати, а саме 30.09.2024 повернуто 5000 грн, 26.12.2024 - 3000 грн.
З обґрунтування апеляційної скарги вбачається, що відповідачем оскаржується рішення суду першої інстанції в частині стягнутих з нього витрат на відшкодування моральної шкоди та правничої допомоги. Щодо обов`язку повернення грошових коштів отриманих від позивача, як передплати за виріб в сумі 65000,00 грн відповідачем визнається.
За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як роз`яснено у п. 2 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року надано роз`яснення, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивачем зазначено, що йому завдано відповідачем моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, фізичній втомі та принижені, у зв`язку з чим просив стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.
Судом першої інстанції зроблено висновок про необхідність стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн.
Проте, судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки доказів спричинення моральної шкоди саме відповідачем позивачем не надано. Моральні страждання зумовлені невиконанням умов договору, проте його невиконання спричинено введенням на території України військового стану, а не діями відповідача.
З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог.
Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування заподіяння відповідачем йому моральної шкоди, не надано і розрахунок та належного обґрунтування наявності та розміру моральної шкоди.
З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. відсутні.
Щодо вимог про стягнення правничої допомоги колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 1 та пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).
Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Правову допомогу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , було надано ТОВ «Центр правової допомоги», про що свідчать договір №18112426 про надання правової допомоги та акт приймання – передачі наданих послуг.
З п 3.1 договору вбачається, що розмір оплати за виконання юридичних послуг становить 18 000 грн та сплачується 19.11.2024.
З акту приймання – передачі послуг вбачається, що ТОВ «Центр правової допомоги» було надано послуги, а саме проект претензії та проект позовної заяви, вартість послуги становить 18000 грн.
Матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , послуг з надання правової допомоги.
Як на підставу скасування рішення в частині витрат на правничу допомогу, ФОП ОСОБА_2 посилався на те, що ці витрати є надмірними. Зауважував, що він не порушував умов договору, не мав намірів ухилятись від виконання умов договору, а причиною, що стала підставою для звернення до суду позивача є введення військового стану.
Судова колегія бере до уваги зазначені обґрунтування, проте вважає, що витрати на правничу допомогу мають бути відшкодовані позивачу, оскільки таке право позивач зумовлене виникненням між сторонами у справі спору щодо повернення суми прередоплати за договором у повному обсязі та гарантоване вимогами процесуального закону.
Апеляційний суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.
Оскільки справа не була складною та не вимагала великого обсягу робіт з боку адвоката, перебувала в провадженні суду не тривалий час, а також враховуючи характер виконаних робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, справа стосується стягнення грошових коштів проти повернення яких відповідач не заперечував, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру судових витрат до 5 000,00 грн.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на зазначене апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення на відшкодування моральної шкоди – скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В частині стягнення витрат на правничу допомогу рішення суду підлягає зміні зі зменшенням визначеної судом суми витрат до 5000 грн. 
Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу особи-підприємця ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення на відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди – відмовити. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу – змінити.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу – 5 000, 00 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Компенсувати Фізичній особі – підприємцю ОСОБА_2 за рахунок держави судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 85 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий  О. Ю. Тичкова

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук