ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 727/1106/24
провадження № 51-4429 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                          ОСОБА_6 ,
засудженого                                            ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Козиряни Кельменецького району
Чернівецької області, який проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Шевченківський районний суд м. Чернівці вироком від 08 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 25 червня 2024 року, засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.
За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 01 січня 2024 року приблизно о 01:00, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , в одній кімнаті з ОСОБА_8 , під час раптово виниклого конфлікту з останнім, умисно наніс йому один удар кулаком правої руки в обличчя, спричинивши потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник, не погодившись із судовими рішеннями через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, просить їх змінити, застосувавши положення ст. 75 КК.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції: 
- призначив ОСОБА_7 суворе покарання, не врахувавши при цьому ступеню тяжкості вчиненого злочину, наявності обставин, які пом`якшують покарання - активного сприяння розкриттю злочину та щирого каяття, а також усіх даних про його особу;
- безпідставно врахував алкогольне сп`яніння обставиною, що обтяжує покарання.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали доводи касаційної скарги, просили змінити оскаржувані судові рішення та застосувати положення ст. 75 КК.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржувані рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
У поданій касаційній скарзі захисник покликається на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, безпідставне незастосування ст. 75 КК, проте ці доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_7 , дотримався вимог статей 50, 65-67 КК, врахувавши: 
- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до нетяжких злочинів;
- думку потерпілого, який наполягав на призначенні реальної міри покарання;
- відсутність обставин, які пом`якшують покарання;
- наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; 
- дані про особу обвинуваченого: ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спеціальних обліках не перебуває, не працює та не навчається, не одружений.
Водночас суд першої інстанції не визнав обставинами, що пом`якшують ОСОБА_7 покарання, як щире каяття, оскільки цей факт не знайшов підтвердження, оскільки обвинувачений не висловлював щирого жалю та осуду своєї поведінки, бажання виправити ситуацію та готовності понести покарання, відшкодувати шкоду потерпілому, більш того в судовому засіданні пояснив, що він повторив би такі дії у подібній ситуації, так і активне сприяння розкриттю злочину, з огляду на те, що він не з`явився самостійно до правоохоронних органів, та матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт сприяння працівникам органу досудового розслідування. 
Відтак суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69, 75 КК.
Під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 370, 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які за своїм змістом є аналогічними до доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції не залишив без належної уваги й твердження апеляційної скарги ОСОБА_7 про необхідність урахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та, зазначивши відповідні обґрунтування, не погодився з ними.
Крім того, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи обвинуваченого про можливість звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням та дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для застосування приписів ст. 75 КК, з чим погоджується й колегія суддів. 
З огляду на вищезазначене, колегія суддів касаційного суду вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій достатньо аргументованими, а призначене ОСОБА_7 покарання- справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Що стосується доводів захисника про безпідставне врахування судами першої та апеляційної інстанцій обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, то колегія суддів уважає їх такими, що не заслуговують на увагу, оскільки судами попередніх інстанцій було враховано, що факт перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ним кримінального правопорушення був підтверджений у судовому засіданні як свідками, так і потерпілим, а також не заперечувався й самим обвинуваченим.
Щодо доводів захисника про зміну судового рішення та звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, то Суд зазначає про таке.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів касаційного суду, враховуючи думку потерпілого щодо призначення ОСОБА_7 реальної міри покарання, конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про його особу, які вже були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні обвинуваченому покарання, не знаходить підстав для зміни судових рішень та призначення засудженому покарання із застосуванням положення ст. 75 КК. 
Крім того,колегія суддів зважає на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі в розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 122 КК.
На думку Суду, призначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців не буде становити надмірний тягар для особи та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу захисник у касаційній скарзі не зазначив, а тому вона не підлягає задоволенню.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3