Справа № 450/4023/24                                Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/950/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       20 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 січня 2025 року в складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Органу опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав,-
встановив:
У серпні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , з участю третьої особи Органу опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав, просив позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вимоги обгрунтовує тим, що 13 червня 2008 року відповідачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2012 року. За час перебування відповідачки та ОСОБА_5 у шлюбних стосунках, у них народились діти  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
06 липня 2017 року відповідачка вдруге вийшла заміж та зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько дітей ОСОБА_5 . 
Позивач зазначає, що він є дідусем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які протягом тривалого часу проживають із ним та перебувають на його утриманні. 
Відповідачка не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, самоусунулась від виховання дітей, не піклується про їх розвиток і стан здоров`я, не бере участі у навчанні синів та їх підготовкою до самостійного життя, тому просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітніх дітей  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Крім цього, просить стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.
Оскаржуваним заочним рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на Орган опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків стосовно дітей.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 є його дочкою, з 13.06.2008 вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 , шлюб між ними розріваний рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.10.2012. За час шлюбу у них народились діти  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
06.07.2017 відповідачка вдруге вийшла заміж і вихованням дітей фактично не займалася, а він займався їхнім вихованням, оскільки батько ОСОБА_5 перебував у ЗСУ.
ІНФОРМАЦІЯ_4 батько дітей помер.
Ще за час спільного проживання між ним та відповідачкою виникали непорозуміння з приводу виховання внуків, однак такі все ж залишилися проживати з ним та перебувають на його повному утриманні до теперішнього часу.
27.03.2024 звернувся у відділ опіки та піклування Щирецької селищної ради про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку відносно неповнолітніх дітей та його внуків.
Рішенням виконавчого комітету Щирецької селищної ради № 74 від 25.04.2024 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 1989 р.н. стосовно неповнолітніх дітей.
Відповідачка самоусунулася від виховання дітей, не заперечує, що діти перебувають на його утриманні та проживають з ним, оскільки у неї немає засобів для належного проживання дітей.
Проживаючи окремо, відповідачка не виконує покладених законом на батьків обов`язків, не бере материнської участі у вихованні дітей, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя.
ОСОБА_2 була присутня на засіданні комісії органу опіки та піклування та не заперечила щодо позбавлення її батьківських прав, прибувши у підготовче засідання, власноручно написала заяву про визнання позовних вимог.
Також зазначає, що оскільки відповідачка є працездатною особою та інших дітей немає, а йому одному важко утримувати дітей, просить про стягнення аліментів.
Покликаючись на судову практику, а також норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зазначає, що суд встановив факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, однак не врахував якнайкраще забезпечення інтересів дитини та дійшов неправильного висновку про відмову у позові.
При цьому, суд акцентував увагу на виправленні матері дітей, однак з часу прийнятого висновку та розгляду справи у суді не досягнуто контакту між матір`ю та дітьми.
Просить скасувати заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
18.04.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив голови Щирецької селищної ради Василишина О.П. на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини спірних правовідносин та те, що ОСОБА_2 жодного дня не проживала та не була зареєстрована на території Щирецької територіальної громади, на даний час її фактичне місце проживання невідоме, просить вимоги апеляційної скарги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
При цьому, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В свою чергу, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
З характеристики із місця навчання за підписом директора школи Попович М.С. та класного керівника О. Заяць встановлено, що ОСОБА_4 , 2008 року народження, бракує любові та батьківського піклування.
Окрему увагу суд звернув увагу на мотиви висновку органу опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, згідно якого слідує, що ОСОБА_2 влаштувалась на роботу та планує облаштувати будинок для проживання дітей, однак їй потрібно значно більше часу.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її синів не зумовить дотримання найважливіших інтересів дітей та негативно вплине на їх розвиток.
Подану 28 листопада 2024 року відповідачкою ОСОБА_2 заяву, у якій вона визнала позовні вимоги та не заперечила щодо їх задоволення, суд не взяв до уваги, оскільки за ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
При цьому, обставин, які б характеризували ОСОБА_2 , як таку, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку, у справі не встановлено.
Враховуючи наведене вище, суд прийшов висновку, що мотиви, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки поведінки як для матері, так і для дітей.
Оскільки позивачем не доведено необхідність позбавлення батьківських, у такої вимоги відмовлено.
Також, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів, оскільки така є похідною від вимоги про позбавлення батьківських прав, яка до задоволення не підлягає.
При цьому, суд попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і поклав на Орган опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків стосовно дітей.
При вирішенні спору суд врахував відповідну судову практику, зокрема, позицію викладену у постанові Верховного Суду від  від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 13 червня 2008 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2012 року (а.с. 10).
У шлюбі в ОСОБА_9 та ОСОБА_5 народилося двоє синів, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05 грудня 2008 року Пустомитівським районним управлінням юстиції та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 26 серпня 2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с. 13-14).
Батько дітей ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 4285 (а.с. 11).
Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 06 липня 2017 року Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, 06 липня 2017 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 15).
Відповідачка ОСОБА_2 є дочкою позивача ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що відповідачка не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, самоусунулась від виховання дітей, не піклується про їх розвиток і стан здоров`я, не бере участі у навчанні синів та їх підготовкою до самостійного життя, просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітніх дітей та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. 
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із частинами першою, другою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Положеннями вказаної вище статті визначено основні принципи з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.
Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.
Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При розгляді справ суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України).
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Також у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами (письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків).
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За приписами ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Із акту обстеження умов проживання від 01 квітня 2024 року встановлено, що неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживають разом із дідусем ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Зазначено, що діти дуже люблять дідуся та довіряють йому. Обстеження умов проживання здійснювалося на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с. 42).
З характеристики ОСОБА_4 , 2008 року народження, яка надана з місця навчання за підписом директора школи Попович М.С. та класного керівника О. Заяць , слідує, що він навчається у Щирецькому ліцеї ім. Героя України Богдана Ільківа, де володіє навчальним матеріалом на середньому рівні, навчається не в повну міру своїх можливості, потребує постійного контролю, не виявляє особливої зацікавленості навчальними предметами, має добру зорову та слухову пам`ять, непогане логічне мислення і хороший загальний розвиток, на уроках слухає уважно, дружелюбний, неконфліктний. ОСОБА_11 та його молодший брат проживають разом із дідусем, а їх шкільним життям цікавиться дядько ОСОБА_12 . Відчувається, що дитині бракує любові і батьківського піклування. Хлопець рано став самостійним, опікується молодшим братом та готовий відповідати за свої вчинки (а.с. 40).
У характеристиці з місця навчання за підписом директора школи Попович М.С. та класного керівника ОСОБА_13 зазначено, що ОСОБА_4 , 2010 року народження, навчається у Щирецькому ліцеї ім. Героя України Богдана Ільківа, де виявляє середній рівень знань, повільно засвоює програмний матеріал, проявляє інтерес лише до окремих предметів, на уроках часто пасивний, неуважний та до них готується несистематично. Водночас, хлопець спокійний, урівноважений, самостійний, досить дисциплінований, не порушує норми та правила поведінки, має позитивне ставлення до трудової діяльності, завжди відповідально ставиться до виконання навчально-трудових завдань, бере активну участь у житті класу, має добре розвинену пам`ять, увагу та уяву. ОСОБА_14 постійно цікавиться його дядько, який підтримує зв`язок із класним керівником (а.с. 39).
Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
27.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до голови Щирецької селищної ради із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її неповнолітніх дітей (а.с. 41).
Рішенням № 74 виконавчого комітету Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області від 25 квітня 2024 року, з врахуванням рішення № 222 від 18 грудня 2024 року, затверджено висновок органу опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 45).
Зокрема, із висновку Органу опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області слідує, що протягом останнього року неповнолітні діти проживають разом із дідусем ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , та навчаються у Щирецькому ліцеї ім. Героя України Богдана Ільківа. Зі слів дітей стало відомо, що дідусь забрав їх до себе, оскільки в будинку, де вони проживали, не було опалення та належних умов для існування. Мати їх не навідувала, матеріально не допомагала, не цікавилась станом здоров`я і навчанням. ОСОБА_2 повідомила, що діти проживають із дідусем, оскільки у неї немає можливості забезпечити їм належних умов проживання, займатись вихованням та їх утриманням. Зазначено, що ОСОБА_2 влаштувалась на роботу і планує облаштувати будинок для проживання дітей, однак їй потрібно значно більше часу. Таким чином, оскільки матір повністю ухилилась від виконання батьківських обов`язків, не проявляє любові та заінтересованості щодо дітей, разом із ними не проживає, не цікавиться їх розвитком і станом здоров`я, не бере участі у вихованні, не піклується про духовний, фізичний та моральний розвиток, не спілкується із синами в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює належних умов для розвитку природніх здібностей дітей, не забезпечує синів необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, матеріально і фінансово не допомагає, орган опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області вважав за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Цивільне законодавство передбачає, що така підстава позбавлення батьківських прав як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини характеризується лише винною поведінкою батьків та свідомим нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.
З вказаних обставин необхідно розуміти, що ухилення від виконання батьківських обов`язків та їх невиконання не є тотожними поняттями. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, з об`єктивної сторони слід розуміти такі дії чи бездіяльність особи, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. 
Разом з цим, на переконання колегії суддів, висновок Органу опіки та піклування є достатньо обґрунтованим та таким, що враховує відносини, які склалися між сторонами, такий висновок не суперечить інтересам дітей, зокрема, містить аналіз відносин матері та дітей, а саме констатує фактично відсутність таких, оскільки відповідачка абсолютно не цікавиться дітьми, не проживає з ними, не проявляє будь якого інтересу до дітей, яких утримує та виховує її батько, тому колегія суддів вважає за можливе прийняти такий висновок до уваги.
Більше того, на засіданні Органу опіки і піклування щодо позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 повідомила, що у неї немає можливості забезпечити дітям належних умов проживання, займатись вихованням та їх утриманням. 
Зазначених обставин не міняє саме бажання ОСОБА_2 влаштувалась на роботу і облаштувати будинок для проживання дітей, оскільки такі є виключно абстракцією, крім цього, як вона сама зазначила, їй потрібно значно більше часу для цього, не окресливши будь яких часових меж.
Колегія суддів виходить з того, що при вирішенні спору у вказаній категорії справ необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Суд дійсно може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
В свою чергу, у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №241/47/19 Верховний Суд зауважив, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 не заперечує про позбавлення її батьківських прав, свідченням чого є її власноручно написана заява про визнання позовних вимог (а.с. 35).
При цьому, жодних доказів в обґрунтування тієї обставини, що хтось чи щось перешкоджає відповідачці брати участь у вихованні дитини, суду не надано, відтак відповідну поведінку відповідачки, апеляційний суд розцінює як свідому, при цьому враховує вік дітей, їх обсяг дієздатності та певну самостійність у прийнятті рішень з даного питання (ст. 165 СК України).
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18 (провадження №61-10531 св21) Верховний Суд також дійшов висновку, що лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще.
Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 12, 81 ЦПК України на підтвердження того, що вона змінюється в кращу сторону, визнає свої помилки та прагне свідомо взяти на себе відповідальність за належне виховання дітей, зокрема щодо працевлаштування, оскільки з часу повідомлення про таке бажання минув рік часу.
Не повідомлено та не надано суду будь яких доказів спілкування відповідачки у тій чи іншій формі (скріншотів, переписок) із дітьми, навіть з часу розгляду відповідної справи та перегляду рішення місцевого суду в апеляційному порядку.
Натомість, як слідує із доводів голови Щирецької селищної ради, відповідачка ОСОБА_2 жодного дня не проживала та не була зареєстрована на території Щирецької територіальної громади, на даний час її фактичне місце проживання невідоме, що, на переконання колегії суддів, є проявом певної соціально нестабільної поведінки особи.
З вище наведеного вбачається, що відповідачка тривалий час свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тобто свідомо та систематично не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про життя та здоров`я дітей, матеріально їх не утримує, з синами взагалі не спілкується та їхнім життям не цікавиться, що розцінюється судом як неможливість змінити поведінку відповідачки по відношенню до дітей у кращу сторону. 
Колегія суддів не вбачає наявності доказів, які б спростовували ухилення ОСОБА_2 від виховання дітей та виконання своїх обов`язків. 
Зазначених вище обставин справи суд першої інстанції належним чином не з`ясував, при вирішенні справи не врахував інтереси дітей, які порушуються у зв`язку з ухиленням відповідачки від виконання нею своїх батьківських обов`язків, відтак дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки такі належним чином обгрунтовані та підтверджуються матеріалами справи.
Враховуючи те, що факт ухилення відповідачки  ОСОБА_2  від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх синів ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується зібраними у справі доказами, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що в свою чергу слугуватиме захисту прав дітей у вирішенні всіх їхніх життєвих питань, прав та інтересів.
Разом з цим, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Так, відповідно до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №466/5767/18 (провадження №61-21142св21) позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі позивач просив також про стягнення з відповідачки на його користь аліментів, починаючи з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Частина 3 ст. 166 СК України передбачає, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання ним коштів, необхідних для його життєдіяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Частиною 5 статті 183 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Таким чином, сімейне законодавство визначає, що розмір частки доходу платника аліментів на утримання двох дітей становить 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів.
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення аліментів та визначаючи їх розмір, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із ОСОБА_2 необхідно стягувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини зі всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 серпня 2024 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, відповідно до положень статті 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про стягнення судових витрат в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав (немайнового характеру) та стягнення аліментів (майновий характер) за подання апеляційної скарги та за розгляд справи у суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 
Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Органу опіки та піклування Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
Позбавити  ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 батьківських прав відносно неповнолітніх синів  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягувати із  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання внуків  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини зі всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 серпня 2024 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3633, 6 грн. за подання апеляційної скарги та 1211,2 грн. за подання позову, а всього 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривень 80 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 травня 2025 року.

Головуючий                                                  А.В. Ніткевич

Судді:         С.М. Бойко

                                                                С.М. Копняк