ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 квітня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 523/12270/17
провадження № 61-14996св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської Ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, ОСОБА_3 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державного ощадного банку України» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Кисельова В. К., та постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської Ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.
 
Позовну заяву банк мотивував тим, що між ним та ОСОБА_1 25 травня                  2007 року укладений кредитний договір № 1533-н на суму 45 000,00 доларів США                  зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23 % річних та терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 25 травня 2017 року. Позичальник зобов`язалася повертати кредит рівними частинами у сумі 672,00 доларів США та сплачувати нараховані банком проценти на залишок заборгованості за кредитом.
 
Указував, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,           30 травня 2007 року між ним та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5 кв. м, житловою - 30,1 кв. м, яка належить на праві спільної сумісної власності             ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Одеською Універсальною Товарною Біржою «Центр» 24 листопада 1995 року та зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 листопада 1995 року.
 
Встановлених кредитним договором термінів повернення кредиту (основної суми) та термінів сплати нарахованих процентів за користування кредитом позичальник                    не дотримувалася. Станом на 11 липня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 85 803,45 доларів США та 325 165,11 грн, із яких: прострочений основний борг - 41 595,82 доларів США; прострочені проценти за період з 01 червня 2007 року                       до 01 січня 2013 року - 44 207,63 доларів США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01 квітня 2008 року до 11 липня 2017 року - 8 080,00 грн; пеня за прострочений основний борг за період з 11 липня 2016 року               до 11 липня 2017 року - 114 256,55 грн; пеня за прострочені проценти за період                    з 11 липня 2016 року до 11 липня 2017 року - 201 444,40 грн; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 11 липня 2016 року до 11 липня 2017 року - 1 384,16 грн.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, 23 вересня                2011 року позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором до позичальника. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року у справі № 1527/2-6058/11                      з ОСОБА_1 на користь ПАТ«Ощадбанк» стягнуто 464 8888,85 грн, що еквівалентно                  58 315,21 доларам США. Рішення суду набуло чинності 15 червня 2012 року.
 
Посилаючись на положення статті 33 Закону України «Про іпотеку», позивач указував, що направив на адресу відповідачів письмову вимогу про усунення порушення та письмову вимогу про звільнення житлового приміщення (квартири), зняття з реєстрації, які містять стислий зміст порушених зобов`язань, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги та вимогу про звільнення квартири, яка є предметом іпотеки, протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги.
 
Вказував, що із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 . Тому, позивач уважав, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини в межах цієї справи не розповсюджується.
 
АТ «Ощадбанк» просило суд: 
- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк»                                  за кредитним договором від 25 травня 2007року № 1533-н, звернути стягнення                      на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5 кв. м, житловою -                   30,1 кв. м, яка належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Одеською Універсальною Товарною Біржою «Центр» 24 листопада 1995 року, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 листопада 1995 року, під №277 стр. 170 кн. 154 пр, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу;
- виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Головному управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області);
- виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у ГУ ДМС України в Одеській області;
- виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у ГУ ДМС України в Одеській області.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада          2019 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської Ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради,            ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення зі зняттям з реєстраційного обліку задоволено. 
 
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк» за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 1533-н у розмірі 85 803,45 доларів США та 325 165,11 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5 кв. м, житловою - 30,1 кв. м, яка належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Одеською Універсальною Товарною Біржею «Центр» 24 листопада 1995 року, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 листопада 1995 року, під № 277 стр. 170 кн. 154 пр. шляхом продажу на прилюдних торгах                  у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу.
 
Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у ГУ ДМС України в Одеській області.
Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у ГУ ДМС України в Одеській області.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Бойко С. В. подала заяву про перегляд заочного рішення.
 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року заочне рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ГУ ДМСУ в Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку скасовано. Призначено підготовче судове засідання.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської Ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, ОСОБА_3 про  звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення зі зняттям з реєстраційного обліку, стягнення судових витрат залишено без задоволення.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року - без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що позичальник отримала у борг кошти, однак порушувала умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати процентів. Рішенням суду, яке набрало чинності 15 червня 2012 року, на користь банку достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором, однак з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся у серпні 2017 року. 
Оскільки загальний строк позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки за цим кредитним договором сплив 14 травня 2015 року, тому підлягала задоволенню заява про застосування позовної давності, подана представником відповідачів. Натомість банк не довів поважність причин пропуску строку позовної давності.
 
Суд апеляційної інстанції критично оцінив доводи апеляційної скарги у частині поважності пропущених строків банком, вказавши, що АТ «Ощадбанк» було достеменно відомо про неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та прийняття банком рішення про зміну строку виконання зобов`язання у повному обсязі, у зв`язку з пред`явленням позову у 2011 році.
 
Короткий зміст касаційної скарги  
 
У листопаді 2024 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку   ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
12 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
27 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду продовжено АТ «Ощадбанк» строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 12 листопада            2024 року.
 
19 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду продовжено АТ «Ощадбанк»  строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалах Верховного Суду від 12 листопада             2024 року та 27 листопада 2024 року.
 
08 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження                       у справі, витребувано її матеріали із Суворовського районного суду м. Одеси, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20).
 
Крім того, заявник звертає увагу, що відмова у задоволенні позову у зв`язку                             з відсутністю порушеного права із зазначенням додаткової підстави відмови - спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.
 
Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2013 року, стягнуто з позичальника заборгованість у розмірі 58 315,21 доларів США.                              Це рішення суду боржник не виконала. Наявність судового рішення про стягнення                з боржника кредитної заборгованості не є підставою для припинення грошового зобов`язання.
 
Вказує, що банк має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності, а банк пропустив строк позовної давності з поважних причин.
 
Урахувавши судову практику, яка діяла на час звернення до суду з цим позовом, заявник звернувся до суду до закінчення строку дії кредитного договору. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко С. В. подала до Верховного Суду відзив, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з кредитним договором від 25 травня 2007 року № 1533-н Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступниками  якого є ПАТ «Ощадбанк», АТ «Ощадбанк», надав ОСОБА_1 кредит у розмірі                       45 000 доларів США, що складає еквівалент 227 250,00 грн, строком до 25 травня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних.
 
Пунктами 4.3.1; 4.3.2; 4.3.3; 4.3.5 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а саме: повернути кредит у сумі 45 000,00 доларів США та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по зазначеному договору сплатити штрафні санкції. У разі порушення умов кредитного договору та договору застави на вимогу банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та пені.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 30 травня              2007 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицькою Н. В., за реєстровим № 4619. В іпотеку банку передано нерухоме майно,     а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51.5 кв. м, житловою - 30,1 кв. м, яка належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Одеською Універсальною Товарною Біржою «Центр» 24 листопада 1995 року, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 листопада 1995 року, під № 277 стр. 170 кн. 154 пр.
 
Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки цим договором забезпечується виконання боржником зобов`язань перед іпотекодержателем, що випливають з укладеного між ними кредитного договору від 25 травня 2007 року № 1533-н.
 
В обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_1 своїх зобов`язань з погашення кредиту та сплаті процентів не виконувала.
Встановлено, що ОСОБА_1 порушила строки виконання платіжних зобов`язань.
 
23 вересня 2011 року ПАТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року у справі № 1527/2-6058/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2007 року у сумі 464 888,85 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2013 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в національній валюті України. 
Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2007 року у розмірі                       58 315,21 доларів США, що еквівалентно 464 888,85 грн.
 
Із розрахунку, наданого банком, станом на 11 липня 2017 року встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 85 803,45 доларів США та 325 165,11 грн, із яких: прострочений основний борг за кредитом -                              41 595,82доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період              з 01 червня 2007 року до 01 січня 2013 року - 44 207,63 доларів США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01 квітня 2008 року до 11 липня 2017 року - 8 080,00 грн; пеня за прострочений основний борг за період з 11 липня 2016 року до 11 липня 2017 року - 114 256,55 грн.; пеня за прострочені проценти за період з 11 липня 2016 року до 11 липня 2017 року - 201 444,40 грн; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 11 липня 2016 року до 11 липня 2017 року - 1 384,16 грн. 
 
Представник відповідачів - адвокат Бойко С. В. до суду першої інстанції подала заяву про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог банку.
 
Представник АТ «Ощадбанк» - адвокат Шидерова Н. С. подала до суду першої інстанції заяву, у якій просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки строк кредитного договору встановлювався сторонами до 25 травня 2017 року, а з позовом банк звернувся до суду у 2017 році. Окрім того, зазначила, що зобов`язання за договором не виконані.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків                             не спростовують. 
 
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Предметом спору у розглядуваній справі є зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки згідно зі статтею 41 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».
 
При вирішенні спору перед судами зокрема постало питання, чи було перервано строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок поданням позову про стягнення боргу за основним зобов`язанням.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.
 
Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку»                   (в редакції на час укладення договору іпотеки) іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
 
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
 
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає у реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає у тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Встановлено, що 30 травня 2007 року між АТ «Ощадбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 .
 
Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки договір забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 1533-н.
 
Згідно з пунктом 4. 2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання боржником основного зобов`язання у випадках: якщо у момент настання строку виконання боржником зобов`язань за кредитним договорам вони не будуть виконані, а саме при повному, частковому неповерненні у встановлені кредитним договорам строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договорам строки суми процентів; та/або несплаті або частковій несплаті                          у строки, встановлені кредитним договором, сум неустойки (пені, штрафу, санкцій);      у разі порушення боржником встановленого кредитним договором обов`язку цільового використання кредитним коштів. 
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема за рішенням суду (пункт 4.4 договору іпотеки).
 
Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору від 25 травня 2007 року термін повного погашення кредиту - до 25 травня 2017 року.

 
Відповідно до частини четвертої статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку»  визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
 
Звернення банку з позовом з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
 
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21), дійшла висновку, що необхідно розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки.
 
У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що право банку порушено, однак банк пропустив строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через свого представника, під час розгляду справи у суді першої інстанції подали заяву про застосування позовної давності.
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду                  від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15 (провадження № 14-96цс18)).
Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №  755/13805/16-ц   (провадження  №  14-208цс21)  викладено    висновок   про   те, 
що з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 204/7787/21 (провадження № 61-5379св24) зазначено, що «Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності».
 
Отже, у справі, що переглядається, пред`явивши письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строки виконання кредитного та іпотечного зобов`язань, що підтверджено судовим рішенням у справі № 1527/2-6058/11, про що правильно виснував суд першої інстанції.
 
Подальше виконання вказаного кредитного договору матеріалами справи                                  не підтверджується, а банк посилається на відсутність будь-яких подальших платежів на погашення кредитної заборгованості за договором від 25 травня                          2007 року.
 
Згідно з матеріалами справи у суді першої інстанції представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Бойко С. В. подала заяву про застосування позовної давності за пред`явленою банком позовною вимогою (т. 2, а. с. 107-110).
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
У договорі іпотеки від 30 травня 2007 року сторони не передбачили умов про збільшення строку позовної давності.
 
Отже, перебіг позовної давності за вимогами банку про звернення стягнення на предмет іпотеки почався не пізніше 2011 року (звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 ) та сплив на час звернення банку з позовом до іпотекодавців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (28 серпня 2017 року), на що обґрунтовано посилався суд першої інстанції. При цьому похідна вимога про виселення не підлягала задоволенню.
 
Оскільки загальний строк позовної давності на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки за цим кредитним договором сплив у 2014 році, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про застосування позовної давності, про яку просила представник відповідачів. 
 
Аналогічні висновки щодо застосування статей 265, 267 ЦК України містять постанови Верховний Суд від 27 вересня 2023 року у справі № 727/6687/22 (провадження  № 61-3174св23), від 26 лютого 2025 року у справі № 947/8866/21 (провадження № 61-789св24).  
 
При цьому обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що АТ «Ощадбанк» було обізнано про неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та про рішення банку про зміну строку виконання зобов`язання у повному обсязі, у зв`язку з пред`явленням у 2011 році позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Отже, враховуючи встановлені обставини справи та сталу судову практику щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про відсутність у цьому випадку об`єктивних перешкод для звернення банку з позовом без пропуску позовної давності.
 
При цьому колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), про те, що суд касаційної інстанції не може переоцінити доводи про поважність причин пропуску позовної давності, оцінку яким надали суди попередніх інстанцій.

Суди попередніх інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судових рішень, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі, правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин.
 
Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених                            у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), є також необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими, ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови про відсутність (у цьому випадку) об`єктивних перешкод для звернення банку з позовом до суду                                 без пропуску позовної давності.
 
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. 
 
Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником                             у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державного ощадного банку України» залишити без задоволення.
 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,   є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. В. Коломієць

 
 
                                                                                                        Б. І. Гулько

 
 
                                                                                                        Д. Д. Луспеник